КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 357/1279/20-ц      Головуючий у суді першої інстанції: Ярмола О.Я.
Номер провадження: 22-ц/824/1582/2021                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
14 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - Коцюрби О.П.,
Суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Білоцерківсткий міськрайонний суд Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал», товариство, позивач) з вказаним позовом до                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - відповідачі) в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за Кредитним договором  № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року у розмірі 170 197,79 грн. та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 2 552,97 грн. мотивуючи його тим, що 16 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк, Банк) та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір № 11057519000 (далі - Кредитний договір) за умовами якого Банк  надав ОСОБА_1 (далі - позичальник) кредит у розмірі 27 604,00 доларів США зі сплатою 11,00% відсотків річних.
З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, 16 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (далі - поручитель) було укладено Договір поруки № 49921.
В подальшому, 20 квітня 2012 року між Банком, який змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс»), яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого, ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитними договорами, та ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року та Договором поруки № 49921 від 16 жовтня 2006 року.
Так як позивача наділено правом грошової вимоги до відповідачів, тому, товариство посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь три проценти річних за користування кредитом  в сумі 36 060,51 грн. - за період з 22 січня 2017 року по 22 січня 2020 року та пеню за подвійною ставкою  Національного Банку України (далі - НБУ) в сумі 134 137,28 грн. - за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2020 року, що становить                170 197,79 грн. та вирішити питання відшкодування судових витрат.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від        18 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Вердикт Капітал» оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року товариство просило рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» згідно змісту позовної заяви у повному обсязі. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги та у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, позивач зазначив про те, що розглядаючи дану цивільну справу та відмовляючи ТОВ «Вердикт Капітал» в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги норми матеріального права та судову практику, які регулють спірні правовідносини, не встановив дійсних обставин справи та прийшов до помилкових висновків про відмову ТОВ «Вердикт Капітал» в задоволенні позовних вимог чим звільнив відповідачів від цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання договірних (кредитних) зобов`язань та нанесення новому кредитору - ТОВ «Вердикт Капітал» фінансових збитків, що свідчить про порушення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області основного принципу судочинства - право на справедливий суд, який закріплено у ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права.
У відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх безпідставність, необгрунтованість та бездоказовість, зазначив, що вказаний позов був першою і єдиною вимогою позивача про стягнення з нього заборгованості за Кредитним договором, вказав на те, що застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України неможливе з огляду на відсутність доказів та підтверджень про  належне направлення апелянтом вимог до нього, тому вважає, що  відсутнє існування прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, в зв`язку з чим не можуть бути застосовані до нього вимоги товариства щодо його відповідальності у вигляді неустойки, 3% річних та пені, скаржником не підтверджено існування в Банку, а потім і в позивача на момент переходу права за Кредитним договором права вимоги до нього саме в тому обсязі та на умовах, зазначених апелянтом, у тому числі щодо початкових сум тіла кредиту, процентів, пені. При цьому, перевірити вірність розрахунку заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги, що становила 4 448,92 долари США немає можливості, так як позивачем не надано жодних доказів щодо цього.Скаржник не надав первинні документи, які є підтвердженням отримання кредитних коштів, розміру отриманих коштів, та погашення чергових платежів тіла і процентів по кредитному договору, а відтак, є єдиною підставою для розрахунку залишку тіла і процентів та нарахування пені, 3% річних та іншої неустойки, а також визначення перебігу будь-яких строків по відповідальності та зобов`язанням  за Кредитним договором. Також вказав на те, що в апеляційній скарзі скаржник наполягає на стягненні пені у межах річного строку, який позивач починає обчислювати, нехтуючи нормами ст. ст. 253, 254, 255, 258, 259 260, 261 ЦК України, з 22 січня 2019 року, тобто останніми дванадцятьма місяцями перед зверненням до суду.
Як це підтверджено графіком погашення кредиту (додаток 1 до Кредитного договору) останнім днем строку для виконання ним свого зобов`язання з оплати останнього за Кредитним договором платежу є                       16 жовтня 2013 року.
Отже, як вважає ОСОБА_1 , перебіг строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості навіть щодо останнього платежу за Кредитним договором починається з 17 жовтня 2013 року та закінчується               16 жовтня 2016 року. Перебіг строку спеціальної позовної давності для стягнення неустойки щодо останнього платежу навіть без врахування інших платежів за кредитним договором починається з 17 жовтня 2013 року та закінчується 16 жовтня 2014 року.
Також в відзиві на апеляційу скаргу зазначив, що оскільки поручитель не поручався за збільшений строк виконання зобов`язання, то згідно                                   ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припинилася внаслідок непред`явлення позову до поручителя протягом трьох років.
У встановлений апеляційним судом строк, відповідач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну сукаргу ТОВ «Вердикт Капітал» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня                     2020 року суду не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» задовольнити частково. Прийняти у справі постанову про відмову позивачу в солідарному стягненні з відповідачів на користь товариства боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року, стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних за користування кредитом в сумі 36 060,51 грн. та пеню за подвійною ставкою НБУ в сумі                134 137,28 грн., що станом на 22 січня 2020 року становить 170 197,79 грн., а також понесені судові витрати, а в частині стягнення з ОСОБА_2 вказаних сум відмовити, виходячи з наступного.
За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм прцесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк»         16 жовтня 2006 року укладений Кредитний договір № 11057519000, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 27 604,00 доларів США зі сплатою 11,0% річних.
З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, 16 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 49921.
З матеріалів цивільної справи також вбачається, що 20 квітня 2012 року між Банком, який змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КредексФінанс», яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитними договорами, в звязку з чим ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту                          № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року та Договором поруки № 49921 від                    16 жовтня 2006 року.
За таких обставин, ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «УкрСиббанк» втратив такі права.
Заборгованість позичальника за спірним Кредитним договором в повному обсязі не погашена та загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з                 ОСОБА_1 станом на 22 січня 2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості становить 34 927,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 січня 2020 року становить 847 289,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 16 502,55 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 січня 2020 року становить 400 328,76 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 4 486,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 січня 2020 року становить 107 924,57 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 13 975,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 січня 2020 року становить 339 036,25 грн.
Оскільки існує прострочене грошове зобов`язання, позивач ставить вимогу про солідарне стягнення з відповідачів пені за подвійною ставкою  НБУ в сумі 134 137,28 грн. - за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2020 року, трьох процентів річних за користування кредитом  в сумі 36 060,51 грн. - за період з 22 січня 2017 року по 22 січня 2020 року, на підставі ст. 625 ЦК України, відповідно до розрахунку боргу, який знаходиться в матеріалах справи.
Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи в суді першої інстанції проти позову вказав на те, що не знав про зміну кредитора, не сплачував на користь ТОВ «Вердикт Капітал» коштів за кредитним договором, просив застосувати строки позовної давності до вимог позивача, вважає неправомірним нарахування позивачем будь-яких відсотків з моменту відступлення права вимоги.
Ухвалючи рішення про відмову ТОВ «Вердикт Капітал» в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 позика за Кредитним договором № 11057519000 була отримана в доларах США, то з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1                          ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в Національній валюті України, а отже, позивачем невірно проведено розрахунок 3% річних за користування кредитом, із перерахунком суми основного боргу у гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим на день звернення до суду, а також позивачем безпідставно проведено нарахування коштів, як пені, за подвійною обліковою ставкою НБУ.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в зв`язку з тим, що він є помилковим, таким що не відповідає вимогам цивільного законодавства.
Так, ст.ст. 76 - 81, 89, 229, 235, 243, 263, 264, 265 ЦПК України визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також всіх доказів (дослідження обгрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Статтею 78 ЦПК України встановлено правила належності доказів, які визначають об`єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, при цьому, правила належності доказів спрямовані, насмперед, на досягнення процесуальної екномії через усунення з судового розгляду доказів, які не мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною), водночас, зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися, при цьому, зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах).
В ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, при цьому, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час (період) прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, при цьому, чинне законодавство не повязує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а тому наявність судових актів - не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків по кредитному зобов`язанню.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, водночас, особа зобов`язана повернути майно і  тоді коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а у разі порущення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 509, 510, 525, 530, 599, 611, 629 ЦК України).
Отже, статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які відповідно до ст. 599 ЦК України припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином, водночас, звертаючись до ч. 1 стю 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якщо позичальник не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві.
В Постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18 зазначено, що після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, при цьому, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання за приписами   ст. ст. 598, 599 ЦК України є припинення зобов`язання.
Звертаючись до п. 1.1 та пп. 1.2.2 Розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 1105759000 від 16 жовтня 2006 року, Банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 27 604 доларів США та сплатити проценти та комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором, що за курсом НБУ на день укладення цього Договору складає еквівалент -    139 400,20 грн., водночас, позичальник у будь-якому разі зобо`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни встановлені Графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), але у будь-якому випадку не пізніше -      16 жовтня 2013 року, зокрема, в Додатку № 1 до Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11057519000 «Графік погашення кредиту» наведено, що позичальник зобов`язується згідно умов вищезазначеного договору повернути Банку суму кредиту у терміни, передбачені графіком, при цьому, розмір максимально припустимої заборгованості за основним боргом по кредиту, еквівалент (долар США) зазначено в Національній валюті України - гривні.
Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок ( ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України).    
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом         (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконаню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Викладене кореспондується з правовою позицією ВП ВС, викладеній у Постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц в якій зазначено, що кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення.
 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах                                № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі                         № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах  № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що в даному випадку було дотримано ТОВ «Вердикт Капітал» при здійсненні розрахунків заборгованості.
Частиною 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені, установлено спеціальну позовну давність - один рік відповідно до якого, строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо, при цьому, право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, в зв`язку з чим, з врахуванням вищенаведених правових позицій - строк позовної давності в один рік, згідно із ст. 258 ЦК України щодо стягнення неустойки (пені) обмежується останніми                                12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, що в даному випадку було дотримано товариством при поданні позову до суду.
Відповідно до ст.ст. 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано  його початок.
Колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про застосування положення про строк позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розуміння ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат так як стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Як вбачається із ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Водночас, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
За таких обставин, положення чинного законодавства хоч і визначають Національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу Національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, що підтверджується правовими позиціями викладеними в Постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року у справі № 3-141гс, від 07 жовтня 2014 року у справі № 3-133гс14.
Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права та фактичні обставини, приписи ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, можна прийти до висновку про те, що чинне законодавство України допускає визначення сторонами договору в зобов`язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті позичальником за зобов`язанням визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в Національній валюті України містяться також у  постанові КЦС ВС від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, постанові ВП ВС  від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Тому, виходячи з наведеного та приписів ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що цивільне законодавство України надає можливість позивачу звертатись до суду із позовом про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, суди у разі пред`явлення  позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягають стягненню у цій іноземній валюті з урахуванням її конвертації  в Національній валюті України, відповідно до ст. 533 ЦК України, яка допускає визначення сторонами договору в зобов`язанні грошового еквіваленту в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті позичальником за зобов`язанням визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що підставою застосування відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, що в даному випадку і послужило для звернення позивача з позовом до суду за захистом майнових прав ТОВ «Вердикт Капітал».
В п. 1.1 та пп. 1.2.2. Розділ 1 Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року та Додатку № 1 до вказаного Договору «Графік погашення кредиту» вказано, що позичальник зобов`язується  згідно умов вищезазначеного договору повернути банку суму кредиту у терміни передбачені графіком, при цьому, розмір максимально припустимої заборгованості за основним боргом по кредиту , еквівалент (USD) зазначено в Українській гривні станом на день укладення спірного Договору, а також в підпункті 2.1.1. п. 2.1 Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року передбачено зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору № 11057519000 від 16 жовтня       2006 року кредитних коштів в сумі 27 603 доларів США, що за курсом НБУ на  день укладення Кредитного договору складав еквівалент 139 395,15 грн. на рахунок, зазначений у Кредитному договорі у терміни встановлені Графіком погашення кредиту, що є невід`ємною частиною Кредитного договору,  що надає підстави стверджувати про можливість ухвалення рішення про стягнення боргу в іноземній валюті з визначенням у рішенні еквівалента суми боргу в Національній валюті України.
Так як ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому, в разі прострочення виконання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три відсотки річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки, згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ч. ч. 1. 2 ст. 612 ЦК України). 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільногозаконодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). 
За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення, так і вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору).
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Якщо основним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі. При цьому сама лише умова договору поруки про дію поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобов`язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (наприклад, після закінчення певного строку, починаючи від дати виконання зобов`язання за кредитним договором).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором  встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24 вересня 2014 № 6-106цс14.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення Банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.
Аналізуючи наведені нормативно-правові акти, апеляційний суд вважає, що порука є припиненою.
Таким чином, розглядаючи дану цивільну справу та відмовляючи ТОВ «Вердикт Капітал» в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведені норми матеріального права та судову практику, не встановив дійсних обставин справи прийшов до помилкового висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає частковому задоволенню, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 18 червня 2020 року скасуванню, з прийняттям у справі постанови про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11057519000  від 16 жовтня 2006 року, з стягненням з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» трьох процентів річних  від простроченої суми за користування кредитом в розмірі 36 060,51 грн. - за період з 22 січня 2017 року по 22 січня 2020 року,  пені за подвійною обліковою ставкою НБУ в сумі 134 137,28 грн. - за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2020 року, всього: 170 197,79 грн., а також судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 2 552,97 грн. та апеляційної скарги на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року в сумі       3 830,00 грн., всього: 6 382,97 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від       18 червня 2020 року скасувати. 
Прийняти у справі постанову про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11057519000 від 16 жовтня 2006 року.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (код ЄДРПОУ 36799749, місцезнаходження: вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, м. Київ, 04053) три проценти річних від простроченої суми за користування кредитом в розмірі 36 060,51 грн. - за період з 22 січня 2017 року по 22 січня 2020 рокута пеню за подвійною обліковою ставкою Національного Банку України в розмірі 134 137,28 грн. - за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2020 року, всього:               170 197,79 грн., а також судовій збір за подачу позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної скарги на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2020 року в сумі 6 382,97 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                       О.П. Коцюрба
 
Судді:                                                                                   І.М. Білич
 
                                                                                              Т.А. Слюсар