ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" червня 2021 р.           Справа№ 911/3018/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Дідиченко  М.А. 

при секретарі:          Реуцькій Т.О.
представники сторін у судове засідання не зявились.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Київської області від 16.03.2021 року 
у справі №911/3018/20 (суддя Подоляк Ю.В.) 
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до комунального підприємства теплових мереж "Яготинтепломережа"
про стягнення 3 114 924, 67 грн.,-
В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) до Комунального підприємства теплових мереж "Яготинтепломережа" (далі - відповідач) про стягнення 3 114 924,67 грн., з яких 2 385 223,09 грн. основний борг, 312 369,53 грн. інфляційні втрати, 173 392,03 грн. 3% річних, 243 940,02 грн. пеня.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу від 06.09.2017 № 2055/1718-БО-17 щодо здійснення повного розрахунку за поставлений у період листопад - грудень 2017 року, січень - квітень 2018 року природний газ у строк визначений договором.
Рішенням господарського суду Київської області від 16.03.2021 року позов задоволено частково: стягнуто з комунального підприємства теплових мереж "Яготинтепломережа" на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2385223 грн. 09 коп. основного боргу, 312369 грн. 53 коп. інфляційних втрат, 173392 грн. 03 коп. 3% річних, 121970 грн. 01 коп. пені, 46723 грн. 87 коп. витрат зі сплати судового збору.
В решті позовних вимог про стягнення 121970, 01 грн. пені відмовлено. 
В задоволенні заяви комунального підприємства теплових мереж "Яготинтепломережа" про розстрочення виконання рішення відмовлено повністю.
Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції вказав, що позивачем правомірно заявлено позов про стягнення з відповідача 2385223,09 грн. заборгованості за поставлений природний газ та нарахованих на дану заборгованість 3 % річних, інфляційних втрат та пені. В той же час, суд першої інстанції дійшов до висновку про можливість зменшення розміру пені до 50 %.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 16.03.2021 року у справі №911/3018/20 в частині відмови у стягненні пені у сумі 121 970, 01 грн., прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з комунального підприємства теплових мереж "Яготинтепломережа" на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені у сумі 121 970, 01 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем до матеріалів справи не надано жодних належних доказів, які б підтверджували неспроможність відповідача виконати взяті на себе зобов`язання, що свідчить про необґрунтоване зменшення пені. Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про зменшення пені не було враховано інтереси обох сторін, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Також апелянт посилається на те, що станом на 19.05.2020 сумарна прострочена заборгованість підприємств ТКЕ, ТЕЦ перед апелянтом становить близько 46,7 млрд. грн.
Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/3018/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/3018/20 та призначено справу до розгляду на 01.06.2021.
31.05.2021 року через канцелярію суду від представника  позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника позивача.
01.06.2021 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку із зайнятістю представника відповідача у іншому судовому засіданні.  
У судовому засіданні, 01.06.2021 року колегія суддів розглянувши клопотання представника позивача, про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника позивача, ухвалила, клопотання задовольнити, оскільки в матеріалах справи достатньо належних та обґрунтованих доказів, для розгляду справи у відсутності уповноваженого представника позивача.
Окрім того, розглянувши клопотання представника відповідача, колегія суддів ухвалила, що клопотання задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.  
Згідно з приписами п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст.13 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень пункту 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші
Крім того, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.273 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
         Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні  представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
  Оскільки, сторони не позбавленні права направити у судове засідання іншого представника, окрім того,  явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 202 ГПК України) є правом, а не обов`язком сторони,  Північний апеляційний господарський суд дійшов до  висновку про можливість розгляду апеляційної скарги  по суті в судовому засіданні 01.06.2021р. за відсутності представника відповідача.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним підприємством теплових мереж "Яготинтепломережа" (споживач) було укладено договір постачання природного газу № 2055/1718-БО-17 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору, а.с. 11-20). 
Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями. 
Відповідно до п. 2.1 договору (з урахуванням додаткової угоди від 04.04.2018 № 2) постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 920.0 тис. куб. метрів (дев`ятсот двадцять тисяч куб. метрів), у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів): у жовтні 2017 року - 90 тис. куб. м, у листопаді 2017 року - 150 тис. куб. м, у грудні 2017 року - 180 тис. куб. м, загалом за ІV квартал 2017 року - 420 тис. куб. м. За січень 2018 року - 200 тис. куб. м, за лютий 2018 року - 170 тис. куб. м, за березень 2018 року - 130 тис. куб. м, загалом за І квартал 2018 року - 500 тис. куб. м. 
Постачальник передає споживачу в період з 01.04.2018 по 31.05.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 240 тис. куб. метрів (двісті сорок тисяч  куб.м), у тому числі по місяцях (тис. куб. метрів): у квітні 2018 року - 150 тис. куб. м, у травні 2018 року - 90 тис. куб. м. Всього 240 тис. куб. м.
Положеннями п. 3.1 договору визначено, що право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. 
Відповідно до п. 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. м газу за цим договором  на дату його укладення становить 7907,20 грн., крім того, податок на додану вартість (ПДВ) - 20 %. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9488,64 грн. 
Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.
Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.
На виконання умов договору позивач у період з листопада 2017 року по квітень 2018 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 5 515 623,09 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу: від 30.11.2017 на суму 702 785,62 грн., від 31.12.2017 на суму 1 206 015,64 грн., від 31.01.2018 на суму 1 220 400,41 грн., від 28.02.2018 на суму 1 127 497,14 грн., від 31.03.2018 на суму 1 160 346,80 грн., від 30.04.2018 на суму 98 577,48 грн. (а.с. 26-31)
Відповідач частково розрахувався за поставлений позивачем природний газ. Згідно довідки за операціями по Комунальному підприємству теплових мереж "Яготинтепломережа" з 01.09.2017 по 31.05.2020 та банківських виписок залучених до матеріалів справи, розрахунки за договором від 06.09.2017 № 2055/1718-БО-17 здійснювалися з призначенням платежу: "За спожитий природний газ згідно договору від 06.09.2017 № 2055/1718-БО-17. Процедура по тендеру не передбачена. ". (а.с. 32-71)
Як зазначає позивач, всупереч умов укладеного між сторонами договору відповідач розрахунки за переданий газ здійснив неналежним чином, у зв`язку з чим позивач звернувся із даним позовом до суду про стягнення 2 385 223,09 грн. основного боргу, 312 369,53 грн. інфляційних втрат, 173 392,03 грн. 3% річних, 243940,02 грн. пені.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, зазначив про те, що відповідач не в повному обсязі розрахувався за поставлений природний газ за договором № 2055\1718-БО-17 від 06.09.2017 року та стягнув заборгованість в розмірі 2385223,09 грн., на підставі ст. 625 ЦК України втрати від інфляції 312369, 53 грн., 3% річних 173  392,03 грн. , та згідно з пунктом 8.2 договору постачання природного газу пеню в сумі 121  970,01 ( зменшену на 50% у відповідності до вимог ч.1 ст. 233 ГК України ).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків. 
Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За  приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням,  проведеним належним чином. 
Як вже зазначалось вище в рішенні суду першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо здійснення повного розрахунку за поставлений природний газ у строк, визначений договором, протилежного відповідачем не доведено, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 2 385 223,09 грн. 
Рішення господарського суду Київської області в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2 385 223,09 грн. апелянтом не оскаржується.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник зазначив про те, що відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції не довів належними та допустимими доказами свою неспроможність виконання умов договору поставки природного газу  у визначений його умовами строк, не надав доказів вжиття усіх належних заходів  для виконання умов договору. Також суд першої інстанції не прийняв до уваги, що підприємства ТКЕ, ТЕЦ та прямі промислові споживачі мають велику заборгованість перед НАК «Нафтогаз України».
 Проте колегія суддів вважає зазначені доводи апеляційної скарги позивача безпідставними зважаючи на наступне.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та частина 1 статті 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
Згідно з п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про вірність здійсненого позивачем розрахунку пені загальний період прострочення з 26.12.2017 по 31.07.2020 у сумі 243 940,02 грн.
В той же час, відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
В обґрунтування поданого клопотання заявник зазначив, що відповідач враховуючи свій та соціально-економічний стан держави фактично змушений надавати послуги за нижчими за собівартість тарифами. Невчасно проведений розрахунок за спожитий природний газ виник з підстав невчасного розрахунку споживачів послуг теплопостачання установ та організацій, які фінансуються з державного та міського бюджетів за надані послуги. 
На підтвердження зазначених обставин, відповідач надав звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств від надання послуг теплопостачання за січень - грудень 2017 року, за січень - грудень 2018 року. (а.с. 134-137) 
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).
За частинами першою та другою статті 217 ГК України  господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
За умовами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. 
Зі змісту наведених норм слідує, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою  статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. 
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач є комунальним підприємством, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, оскільки відповідно до умов договору, газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, які невчасно сплачують надані послуги з теплопостачання.
Доказів наявності понесення позивачем збитків, які б перевищували чи дорівнювали б розміру заявленої до стягнення суми пені позивач суду не надав. Розмір пені, яку просить позивач стягнути з відповідача є занадто великим та не співрозмірним із можливими збитками.
Також колегією суддів враховано, що предметом даного судового розгляду є стягнення штрафних санкцій та передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» і не може впливати на його господарську діяльність.
А тому, оцінивши інтереси обох сторін та ступінь виконання зобов`язання, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення грошового зобов`язання та недопущення невиправданого збагачення позивача за рахунок стягнення з відповідача занадто великих штрафних санкцій, дотримуючись справедливого балансу прав та інтересів позивача та відповідача у даному спорі, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи обмеження судом першої інстанції розміру суми пені на 50 %, а саме до 121 970,01 грн.
Вказана позиція щодо можливості зменшення розміру неустойки узгоджується з численною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.02.2020 у справі № 925/259/19, від 23.01.2020 у справі № 920/432/19, від 13.08.2019, від 18.02.2021 у справі № 916/376/19, від 26.01.2021 у справі № 916/880/20.
В решті рішення господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/1427/20 (про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат) апелянтом не оскаржується.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення в частині стягнення пені, яка відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником не доведено обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог не надано, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 16.03.2021 року у справі № 911/3018/20 в частині стягнення пені, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Судові витрати (судовий збір) за подачу апеляційної скарги на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В :
1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/3018/20 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/3018/20 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 911/3018/20 повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 08.06.2021.

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                М.А. Дідиченко