ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/12868/16                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 квітня 2021 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
           головуючого судді:	 	Беспалова О. О.	
           суддів:	 	Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.	
           за участю секретаря:	 	Волошка О. Л.	

представника позивача Сліпенка Д. Л., представника відповідача Кошарської А. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2017 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 14.06.2017) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сентос Централ Логістікс" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентос Централ Логістікс" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 22.04.16р. №0001281401, №0001291401 та №0001301401.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2017 адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що господарські операції з придбання рекламних послуг у контрагентів ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ» не були спрямовані на реальне настання правових наслідків; відповідачем до перевірки не надано документів щодо результатів рекламних послуг з детальним описом обсягу і змісту господарських операцій з їх придбання, економічної доцільності та обґрунтування ділової мети придбання однотипних послуг у один період.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2017 та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Постановою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 та направлено справу на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, зареєстровані 18.03.2021 року за вх. №   11131, відповідно до яких відповідачем підтримано доводи апеляційної скарги.
Крім того, до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, зареєстрований 30.03.2021 року за вх. № 12842, відповідно до змісту якого позивачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено.
Також в судовому засіданні 18.03.2021 року здійснено заміну відповідача його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.
Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Сентос Централ Логістікс" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.13р. по 31.12.14р., за результатами якої складено акт від 06.04.16р. №51/26-15-14-01-02/35982565 (надалі - акт перевірки). 
Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень податкового законодавства, а саме: 
- п.п. 14.1.27, п.п.14.1.36, п.14.1 ст. 14, п.п.138.10.3, п.138.10, п. 138.2 ст.138, п.п. 139.1.9, п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 1  214  786 грн., в тому числі за 2013 рік у сумі 601  820 грн та за 2014 рік у сумі 612  966 грн;
- п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст. 102 Податкового кодексу України,  в результаті чого занижено ПДВ на суму 1  263  951 грн, в тому числі: за лютий 2013 року - 207  115 грн, за травень 2013 року - 207  190 грн, за липень 2013 року - 69  063 грн, за вересень 2013 року - 150  126 грн, за січень 2014 року - 69 063 грн, за березень 2014 року - 138  127 грн, за травень 2014 року - 138  127 грн, за вересень 2014 року - 139  247 грн, за листопад 2014 року - 145  893 грн, та завищено від`ємне значення (ряд.19) за грудень 2014 року на суму 25  308 грн.
Висновки податкового органу щодо заниження зобов`язань із сплати податку на прибуток та податку на додану вартість обґрунтовано безпідставністю формування, у перевіряємий період, валових витрат та податкового кредиту за рахунок взаємовідносин з ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ», оскільки такі не мали реального характеру. 
На підставі акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 22.04.16р.:
- №0001301401, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 1  933  889,00 грн, в тому числі за основним платежем - 1  289  259,00 грн, та штрафні (фінансові) санкції в розмірі 644  630,00 грн;
- №0001281401, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 1  822  179,00 грн, в тому числі  за основним платежем - 1  214  786,00 грн та штрафні (фінансові) санкції в розмірі 607  393,00 грн;
- №0001291401, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 25  308 грн та застосовано штрафні санкції на суму 2  531 грн.
Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправним та такими, що порушують його законні права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює   Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Положеннями підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
Відповідно до пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37   Митного кодексу України; д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України   право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
В силу норми п.198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно із п.201.7 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.
Водночас, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Також, відповідно до пунктів 85.2, 85.4 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону №996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою статті 9 цього Закону передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.
Між тим, відповідно до пунктів 2.4, 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 (далі - Положення №88) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для формування податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
При цьому, аналіз реальності господарської діяльності має здійснюватись на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі №804/5599/15 (адміністративне провадження №К/9901/42187/18) правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця (замовника) належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
Аналіз реальності господарської діяльності здійснюється на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на формування зобов`язань із сплати податку на додану вартість вплинуло формування податкового кредиту за рахунок взаємовідносин з ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ», які на переконання податкового органу не мали реальних наслідків. 
Отже, надаючи оцінку правомірності винесення рішення суду першої інстанції та оскаржуваних податкових повідомлень-рішень дослідженню підлягає факт реальності господарських операцій між позивачем та зазначеними контрагентами-постачальниками.
Як свідчать матеріали справи, позивачем у перевіряємому періоді укладено ряд абсолютно однотипних договорів про комплексне рекламне обслуговування з ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ» з аналогічним предметом договору і зобов`язаннями сторін договору, а саме:
- договір № 2803 від 28.03.12р. укладений з ТОВ «РА «Національні технології»;
- договір № 29/03 від 29.03.12р. укладений з ТОВ «Рекламна агенція ЮМ»;
- договорі № 28/12 від 28.12.12р.  укладений з ТОВ «Юніон Медіа»;
- договорі № 30/01 від 30.01.14р.  укладений з ТОВ «Медіа УМ».
Як вбачається із змісту вказаних договорів, вказані суб`єкти господарювання зобов`язувались надати позивачу послуги з комплексного рекламного обслуговування відносно продукції замовника на умовах передбачених договором, а також послуги щодо виготовлення, розміщення рекламних та інформаційних матеріалів відносно продукції замовника на умовах передбачених даним договором (пункт 1 договорів).
Відповідно до пункту 2 вказаних договорів виконавці, за дорученням замовника, зобов`язувались здійснювати виготовлення, розміщення рекламних та інформаційних матеріалів відносно продукції замовника на телебаченні, радіо, пресі та інших ЗМІ відповідно до затверджених додатків до договору. 
При цьому, додатки до договору містять заявку встановленої форми на розробку проекту, що заповнюється і затверджується замовником та є невідємною частиною договору.
Пунктом 3.2 договорів встановлено обов`язки виконавця за вказаними договорами, це, у тому числі та не виключно:
- надавати на затвердження підготовлені рекламні й інформаційні матеріали;
- становити й надавати на затвердження замовнику калькуляції планових робіт і додатка до договору;
- надавати звіти про розміщення рекламних інформаційних матеріалів. 
Також умовами договорів встановлено право позивача здійснювати контроль виконання виконавцем договірних зобов`язань за допомогою незалежного моніторингу, або іншим способом.
Згідно пункту 3.3 договорів на позивача покладено обов`язок щодо:
-  призначення в 3-х денний термін після підписання договору відповідальну особу, уповноважену на узгодження, нагляд та прийняття робіт;
- надання інформації, необхідної для розробки рекламних і інформаційних матеріалів у вигляді затвердженого брифа й заявки на розробку проекту в терміни, погоджені сторонами і необхідні виконавцеві для підготовки рекламних і інформаційних матеріалів, та інші. 
В підтвердження настання реальних наслідків за вказаними правочинами позивачем як до перевірки так і суду надано копії додатків до договору,актів здавання-приймання виконаних робіт, податкових накладних та контрольних макетів. 
Поряд із цим, з аналізу наданих позивачем доказів неможливо підтвердити реальність настання наслідків за правочинами укладеними між позивачем та ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ», з огляду на наступне. 
Як зазначено, умовами договорів передбачено надання ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ» позивачу комплексу рекламних послуг, що включають виготовлення, розміщення рекламних та інформаційних матеріалів відносно продукції замовника на телебаченні, радіо, пресі та інших ЗМІ відповідно до затверджених додатків до договору.
Відповідно до змісту додатків до договорів розміщення рекламних матеріалів  ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ», ТОВ «Медіа УМ» зобов`язували здійснювати виключно на рекламній площі Інтернет-сайтів: oboz.ua, liga.net, ua.all.biz, bud-inform.com.ua, а також вид рекламного носія, сторінка сайту, вид розміщення реклами (динаміка); кількість показів; вартість послуг, у тому числі загальна.
Поряд із цим, за контрольними макетами, затвердженими сторонами в день укладання договору, позивачем взято на себе повну відповідальність за використання затвердженого зображення у зовнішній рекламі відповідно до Закону України «Про рекламу». 
За змістом частини 1 вказаного Закону зовнішня реклама, це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Доказів погодження макетів рекламних зображень в мережі інтернет позивачем не надано.
Також до матеріалів справи не надано доказів надання інформації, необхідної для розробки рекламних і інформаційних матеріалів у вигляді затвердженого брифа й заявки на розробку проекту необхідних виконавцям для підготовки рекламних і інформаційних матеріалів. 
Крім того, в підтвердження настання реальних наслідків за правочинами укладеними з ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ» та ТОВ «Медіа УМ» позивачем не надано калькуляції планових робіт, звіти про розміщення рекламних інформаційних матеріалів, призначення відповідальної особу, здійснення контролю за виконання договорів, хоча існування такої документації передбачено умовами договорів. 
Також із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції задовольняючи позов встановив, що позивачем надано докази розміщення зовнішньої реклами.
Поряд із цим, як вбачається з матерів справи, зокрема актів здавання - приймання послуг про здійснення зовнішньої реклами не йдеться. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що надані докази не підтверджують реального виконання господарських операцій із вказаним контрагентом позивача по укладеним договорам, оскільки складені неналежним чином, не містять достатню інформацію відносно змісту та вартості господарських операцій, які були опосередковані складенням цих документів, та не дають змогу вважати, що господарські операції реально відбулися і тягнуть настання реальних правових наслідків.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи слід зазначити, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, які мають складатися за наслідками тієї чи іншої господарської операції. Однак критерієм зменшення бази оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання доходу.
Однак, надані позивачем первинні документи належним чином не підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «РА «Національні технології», ТОВ «Юніон Медіа», ТОВ «Рекламна агенція ЮМ» та ТОВ «Медіа УМ».
В даному випадку, за спірними операціями лише оформлялися окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого є отримання позивачем необґрунтованої податкової вигоди. Наведене, у свою чергу, вказує на юридичну дефектність первинних/облікових/ податкових документів.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що платник підтвердив належним чином оформленими документами, які є достатніми для встановлення дійсних змін майнового стану учасників задекларованих операцій, добросовісність податкової вигоди, на яку він претендує. Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідно скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірних податкових повідомлень-рішень та наявності підстав для задоволення позовних вимог. 
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що доводи Відповідача підкріплені належними та допустимими доказами, які підтверджують правомірність оскаржуваного рішення.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та прийняттю нового рішення, згідно з яким у задоволенні адміністративного позову позивачу слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сентос Централ Логістікс" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні  позову товариства з обмеженою відповідальністю "Сентос Централ Логістікс"  відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                                   	                О. О. Беспалов	
Суддя 	            А. Б. Парінов 	
Суддя	                      В. Ю. Ключкович	

(Повний текст постанови складено 12.04.2021)