Справа № 344/17134/19 
Провадження № 22-ц/4808/778/21 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Горейко М.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Пацаган В.В.
за участю представника апелянта адвоката Семенціва В.Д., апелянта ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
представника третьої особи адвоката Паньківа В.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2021 року, ухвалене ускладі судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформлене протоколом №197, в частині погодження ОСОБА_4 непогодженої межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 без погодження співвласника будинку АДРЕСА_1  ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищевказане рішення узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів є протиправним та таким, що порушує права позивача на користування її земельною ділянкою. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.03.2021 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Апелянт зазначила, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст. 8, 19, 124 Конституції України та ст. 158 ЗК України. 
Також апелянт вказала, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що між нею та ОСОБА_4 існує цивільно-правовий спір щодо меж земельної ділянки і що вона та ОСОБА_4 неодноразово зверталися до узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів із заявами про вирішення спору щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В оскаржуваному рішенні суд дав оцінку лише рішенню узгоджувальної комісії від 05.04.2019 року та не дав оцінки попереднім рішенням узгоджувальної комісії від 23.08.2018 року та 22.02.2019 року, прийнятим за результатами розгляду спору між нею та ОСОБА_4 , якими комісія встановила наявність спору між сторонами та рекомендувала обом сторонам дійти до взаємної згоди у вирішенні земельного спору, а в разі її відсутності вирішувати спір у судовому порядку, тобто констатувала відсутність у неї компетенції для вирішення даного спору. 
Апелянт вважає, що відмовивши в задоволенні позову з тієї підстави, що оскаржуваним рішенням узгоджувальної комісії її права не порушені, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та фактично самоусунувся від вирішення спору по суті, не вирішивши у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України питання: чи мала місце (та яка саме) зміна обставин земельного спору між сторонами, а саме чому чергове звернення від представника однієї із сторін спору, а саме ОСОБА_4 , аналогічного змісту, яке раніше неодноразово було відхилене узгоджувальною комісією та яке повторно винесене на засіданні комісії, не було в чергове відхилено, а розглянуте та задоволене, та чи мала узгоджувальна комісія компетенцію на розгляд такого спору станом на 05.04.2019 року, зважаючи на те, що достовірно знала про наявність у провадженні суду її позовної заяви та раніше неодноразово рекомендувала сторонам звернутися до суду, тобто констатувала відсутність у комісії компетенції для вирішення даного спору.
Дані обставини, на думку апелянта, повинні бути встановлені під час апеляційного розгляду справи.
З наведених мотивів, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Представники ОСОБА_4 та Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких доводи скарги заперечили, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. 
Вказали, що рішення узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року про погодження межі земельної ділянки ОСОБА_4 є правомірним та відповідає чинному законодавству України. Крім того, протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування в розмінні п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», має рекомендаційний характер, не є кінцевим рішенням з приводу вирішення спору щодо меж земельної ділянки, є лише підставою для приведення у відповідність правоустановчих документів на землю та не може порушувати прав позивача, а тому суд правильно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У засіданні апеляційного суду апелянт та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.
Представники відповідачів та третьої особи скаргу не визнали, просили її відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 24.03.2021 року наведеним критеріям відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи доводи позивача та її представника про порушення рішенням узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року прав позивачане знайшли свого підтвердження. Вказаним рішенням погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_4 в межах площі та конфігурації відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №189111 від 26.07.2002 року, який було видано попередньому власнику земельної ділянки ОСОБА_5 . Крім того, оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не тягне за собою виникнення, зміну або скасування юридичних прав та обов`язків для будь-яких осіб, в т.ч. скасування або не скасування цього рішення не створює жодних юридичних наслідків і для позивача. За таких обставин підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не вбачається.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач  ОСОБА_1  є власником 1/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.10.2013 року у справі №344/4382/13-ц (а.с. 9) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №131223154 від 18.07.2018 року (а.с. 10-11).
Співвласником іншої частини даного домоволодіння – його 2/3 частин був ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №Д-139 від 02.03.1973 року (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Його спадкоємцем стала дружина - ОСОБА_4 , яка реалізувала свої спадкові права.
Також встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 512,1 кв.м.
У 1970 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (попередніми власниками домоволодіння) існував спір щодо поділу земельної ділянки при будинку АДРЕСА_2 , який був предметом судового розгляду. 
Рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 17.11.1970 року у справі №2-1058 проведено розділ земельної ділянки при будинку АДРЕСА_1 загальною площею 512,1 кв.м з виділенням ОСОБА_6 94 кв.м, ОСОБА_7 – 189 кв.м відповідно пропорційним часткам домоволодіння (а.с. 58).
За життя ОСОБА_5 здійснив приватизацію земельної ділянки, на якій розміщені належні йому на праві власності 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , виходячи з поділу земельної ділянки у розмірах, визначених рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 17.11.1970 року у справі №2-1058.
В ході виготовлення ОСОБА_5 технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та виготовлення державного акту на право приватної власності на землю, було виготовлено акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 10.01.2002 року, згідно якого межі земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,0189 га на АДРЕСА_2 були погоджені відповідними службами та суміжними землекористувачами, окрім ОСОБА_8 (батька позивача ОСОБА_1 ), який не погоджував такі межі, в результаті чого замість нього ці межі було погоджено рішенням суду (а.с. 60, 62).
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року №134 «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку, зокрема, ОСОБА_5 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 , площа 0,0189 га (а.с. 61). 
26.07.2002 року на ім`я ОСОБА_5 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №189111, яким підтверджується право приватної ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0189 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 63).
У 2016 році спадкоємець ОСОБА_5 - ОСОБА_4 розпочала процедуру присвоєння вищевказаній ділянці кадастрового номеру та розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
У зв`язку з відмовою суміжного землекористувача ОСОБА_1 (позивача у даній справі) від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки площею 0,0189 га за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 неодноразово зверталася до узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів за таким погодженням, в результаті чого 05.04.2019 року узгоджувальна комісія прийняла рішення, оформлене протоколом №197, яким вирішила погодити ОСОБА_4 непогоджену межу земельної ділянки на АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно виданого ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на землю по АДРЕСА_2 , без погодження співвласника будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 (а.с. 25).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В силу положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.
Згідно положень зазначеної статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах (ч. 3 ст. 158 ЗК України).
Встановлено, що з метою оперативного вирішення земельних спорів на території м. Івано-Франківська Івано-Франківською міською радою утворено узгоджувальну комісію виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів та затверджено Положення про узгоджувальну комісію виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів (рішення Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016 року №216-6). 
Узгоджувальна комісія, відповідно до ЗК України та в межах своєї компетенції, розглядає спори щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства. Рішення узгоджувальної комісії оформляється протоколом та має рекомендаційний характер, і, за необхідності, затверджується міською радою (п.п. 2.1, 2.2вищевказаного Положення).
Відтак, оскаржуване рішення узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформлене протоколом №197, в частині погодження ОСОБА_4 межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , має рекомендаційний характер. 
У постанові від 23.01.2019 року у справі № 580/168/16-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду зробив правовий висновок про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0189 га по АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_5 . Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №189111 від 26.07.2002 року, який позивачем не оспорювався. В ході проведення ОСОБА_4 процедури присвоєння вищевказаній земельній ділянці кадастрового номеру та розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивач ОСОБА_1 , як суміжний землекористувач, відмовилася від підписання акту встановлення та узгодження меж цієї земельної ділянки. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ОСОБА_4 , як суміжними землекористувачами, існує спір щодо меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому в узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів були відсутні будь-які повноваження щодо розгляду питання погодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 .
Разом тим, позивачем не надано доказів існування спору щодо меж земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,0189 га по АДРЕСА_1 , адже в позовній заяві вона посилається на наявність у Івано-Франківському міському суді цивільної справи №344/2554/19, предметом якої є її позовні вимоги до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання припинити створення перешкод у оформленні у власність земельної ділянки шляхом непогодження меж земельної ділянки та зобов`язання погодити такі межі у визначеному законом порядку, з чого вбачається наявність спору між ОСОБА_1 та, зокрема ОСОБА_4 , щодо погодження останньою меж земельної ділянки ОСОБА_1 . Наявність спору щодо меж земельної ділянки, належної ОСОБА_4 , з даного позову не вбачається. Разом з тим, предметом оскарження ОСОБА_1 є протокольне рішення комісії, яке не є актом, що призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваним рішенням узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформленим протоколом №197, про погодження ОСОБА_4 межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , права  ОСОБА_1 не порушено.
В постанові від 12.06.2018 року у справі № 826/4406/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, Заява №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Горейко М.Д.
Максюта І.О.