ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2021 р. 	Справа № 440/7719/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, повний текст складено 26.02.21 року у справі № 440/7719/20
за позовом              ОСОБА_1  
до             Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області"                     
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 04.12.2020 р.;
- визнати протиправною бездіяльність Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинах, викладених у зверненні ОСОБА_1 від 04.12.2020 р.;
- визнати протиправною бездіяльність Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо ненадання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення згідно з вимогами статті 15 Закону України "Про звернення громадян" у відповіді від 15.12.2020 р. за вих. № 33/37-К-95;
- зобов`язати Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення  ОСОБА_1  від 04.12.2020 р., згідно з направленням на медичний огляд №330 від 28.10.2020 за наявними медичними матеріалами та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановленим судом;
- зобов`язати Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення  ОСОБА_1  від 04.12.2020 р. та скласти постанову по причинному зв`язку захворювань, травм, контузій з проходженням служби в поліції для колишніх співробітників Національної поліції та ОВС згідно з направленням на медичний огляд №330 від 28.10.2020 р. за наявними матеріалами, поданими  ОСОБА_1  , як інвалідом 2-ї групи, учасником бойових дій та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановленим судом;
- подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі № 440/7719/20 позов задоволено частково. 
Зобов`язано Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 04.12.2020 р. відповідно до наданих документів та з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.                    
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.  Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі № 440/7719/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному осбязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги вимоги ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ряд інших обставин, які мають суттєве значення для позивача, як суб`єкта звернення, при встановленні істини та з`ясування всіх обставин справи, що є прямим порушенням прав останнього.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 04.12.2020 р. позивач звернувся до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" із заявою, відповідно до якої просив скласти постанову про отримання позивачем травми під час виконання службових обов`язків згідно з актами за формою Н-1, Н-5 та наданою медичною документацією, висновком експерта №536, згідно з направленням №330 на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи (т.1, а.с. 13-15).
Листом Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" від 15.12.2020 р. №33/37-К-95 проінформовано позивача, що відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема наказу МВС України від 03.04.2017 р. №285 "Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС", для належного та своєчасного розгляду заяви позивача необхідна наявність медичної документації, складеної за період служби позивача (з 29.01.2007 р. по 24.03.2017 р.), а саме: амбулаторної картки та детального витягу з амбулаторної картки за період служби позивача; медичні документи, складені безпосередньо в період отримання позивачем травми (поранення, контузії). Також зазначено в листі, що відсутність перелічених документів унеможливлює розгляд питання по прийняттю постанови про отримання травми під час виконання службових обов`язків (т.1, а.с. 16).
Не погодившись з отриманою відповіддю Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області", позивач звернувся до суду позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при розгляді звернення позивача від 04.12.2020 р. не надано оцінки документам, наданим позивачем разом зі зверненням, тому суд першої інстанції зобов`язав відповідача повторно розглянути звернення позивача від 04.12.2020 відповідно до наданих документів та з урахуванням висновків суду
Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 04.12.2020 р., щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинах, викладених у зверненні позивача від 04.12.2020 р. та про ненадання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення згідно з вимогами статті 15 Закону №393/96-ВР у відповіді від 15.12.2020 р. за вих. № 33/37-К-95. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного. 
У відповідності до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).
Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2017 р. №285 затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі - Положення №285).
Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу І Положення №285 до основних завдань медичних (військово-лікарських) комісій МВС (далі - ВЛК) є визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у поліцейських, що проходять службу, звільняються зі служби та звільнились зі служби, військовослужбовців НГУ, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - колишні особи рядового й начальницького складу).
Відповідно до абз. 1 та 7 п. 5 розділу І Положення №285 ВЛК у своїй роботі керуються чинним законодавством України, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань військово-лікарської експертизи. Постанови ВЛК щодо причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми, каліцтва) приймаються згідно з вимогами відповідних розділів цього Положення та Положення про ВЛЕ у ЗС України.
Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу ІІ Положення №285 лікарська та військово-лікарська експертиза проводиться штатними та позаштатними ВЛК.
Штатними ВЛК є Центральна медична (військово-лікарська) комісія МВС (далі - ЦВЛК), медична (військово-лікарська) комісія державної установи "Територіальне медичне об`єднання" МВС (далі - ДУ ТМО) в областях, в місті Києві (далі - ВЛК ДУ ТМО).
Відповідно до підпункту 1 пункту 17 Розділу ІІ Положення №285 штатні ВЛК мають право запитувати у разі потреби медичні документи (медична карта стаціонарного хворого, медична карта амбулаторного хворого, консультативні висновки тощо), матеріали службових перевірок, характеристики на особу, довідки з архіву, витяги з наказів, актів, протоколів та інші документи, необхідні для прийняття експертного висновку та постанови ВЛК.
Згідно з пунктом 18 розділу VIII Положення №285 визначення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузії, травми, каліцтва) у колишніх поліцейських, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ, колишніх військовослужбовців покладено на штатні ВЛК. Такі постанови приймаються, якщо при медичному огляді в період проходження служби зазначеним особам був установлений відповідний діагноз. Звільнені зі служби поліцейські, яким постановою ВЛК встановлено причинний зв`язок захворювань відповідно до Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2001 №85, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2001 за №165/5356, мають право на внесення змін до зазначених постанов згідно з цим Положенням.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що саме штатні ВЛК встановлюють причинний зв`язок захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв), що призвели до смерті поліцейських, колишніх поліцейських, військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового чи начальницького складу.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Положення №285 Медична (військово-лікарська) комісія Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" є штатною ВЛК.
Згідно з пунктом 4 Розділу VI Положення №285 згідно з актом про нещасний випадок та відповідною медичною документацією, складеною за результатами лікування особи, що отримала поранення (травму), ВЛК може прийняти постанову про їх причинний зв`язок.
Пунктом 29 розділу VIII Положення №285 передбачено, що якщо питання про причинний зв`язок захворювання (поранення) розглядалось за заявою звільненої зі служби особи, то ВЛК повідомляє заявника про своє рішення, а якщо за результатами розгляду прийнято постанову, - надсилає чи видає її заявнику особисто.
Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402), пунктом 1.3 якого встановлено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення №402 штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Згідно з пунктом 20.1 розділу II Положення №402 постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення. Голова або члени ВЛК відповідають за прийняте рішення та видачу документів про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв).
Враховуючи вищенаведене, штатна ВЛК має право, зокрема, витребовувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, та зобов`язана, за результатами розгляду заяви про встановлення причинного зв`язку захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця прийняти постанову.
Водночас, згідно з загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
З матеріалів справи встановлено, що відповідачем за результатами розгляду заяви від 04.12.2020 р. повідомлено позивача про необхідність надання оригіналів медичної карти амбулаторного хворого та витягу з неї, складеного за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції України за період з 29.01.2007 р. по 24.03.2017 р.; іншу медичну документацію за вказаний період, що свідчить про відсутність бездіяльності суб`єкта владних повноважень та вчинення відповідачем відповідних дій для вирішення питання про прийняття постанови про отримання травми під час виконання службових обов`язків.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 04.12.2020 р. та щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинах, викладених у зверненні позивача від 04.12.2020 р.
Щодо позовної вимоги позивача про ненадання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення згідно з вимогами статті 15 Закону №393/96-ВР у відповіді від 15.12.2020 р. за вих. № 33/37-К-95, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Із листа Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" від 15.12.2020 р. №33/37-К-95 встановлено, що позивача повідомлено про результати розгляду його звернення (т.1, а.с. 16).
Водночас, указаний лист Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" не є рішенням про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві від 04.12.2020 р., у розумінні статті 15 Закону №393/96-ВР.
Колегія суддів зазначає, що зазначеним листом Медична (військово-лікарської) комісія Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" лише повідомила позивача про необхідність надання медичної документації, складеної за період служби позивача (з 29.01.2007 р. по 24.03.2017), а саме: амбулаторної картки та детального витягу з амбулаторної картки за період служби позивача та медичних документів, складених безпосередньо в період отримання позивачем травми (поранення, контузії).
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення згідно з вимогами статті 15 Закону України "Про звернення громадян" у відповіді від 15.12.2020 р. за вих. № 33/37-К-95.
Колегія суддів встановила, що зі змісту відповіді на звернення позивача від 04.12.2020 р. вбачається, що відповідь не містить належного розгляду відповідної заяви ОСОБА_1 , зокрема відповідачем не надано оцінки документів, наданих позивачем разом з указаним зверненням.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав та інтересів позивача зобов`язання Медичну (військово-лікарську) комісію Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 04.12.2020 р. відповідно до наданих документів та з урахуванням висновків суду.
В апеляційній скарзі позивач посилається на необхідність використання аналогії закону при вирішенні питання встановлення причинного зв`язку отримання ним поранень. На думку позивача, у його випадку підлягає застосуванню Положення про Військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України від 14.08.2008 № 402. Проте, питання встановлення причинного зв`язку травмування з проходженням служби для колишніх співробітників ОВС та НП повністю урегульоване нормами Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, яким передбачено, що до основних завдань медичної (військово-лікарської) комісії входить визначення причинного зв`язку захворювань, травм, контузій з проходженням служби в поліції для колишніх співробітників Національної поліції та ОВС.
Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII та ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, КАС України чітко визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах покладено саме на суд, який, в разі неподання такого звіту, ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина “судового розгляду” (зокрема, пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі “Шмалько проти України”).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі “Класс та інші проти Німеччини”, “одним з основоположних принципів демократичного суспільства є принцип верховенства права, пряме посилання на який міститься у преамбулі Конвенції. Із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури” (пункт 55).
Отже, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення є заходом для забезпечення конституційного права на судовий захист. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Водночас, колегія суддів зазначає, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Також, Європейський суд з прав людини у пункті 18 рішення від 12 травня 2011 року у справі “Ліпісвіцька проти України” (заява N 11944/05) звернув увагу й на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. пункт 197 рішення у праві “Скордіно проти Італії” (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. пункти 24- 27 рішення від 13 червня 2006 року у справі “Сіка проти Словаччини” (Sika v. Slovaki), N 2132/02).
У пункті 25 рішення від 22 лютого 2005 року у справі “Шаренок проти України” (заява N 35087/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина “судового процесу” для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (див. п. 34 рішення у справі “Бурдов проти Росії”, заява № 589498/0).
Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.
Колегія суддів встановила, що при зверненні до суду з позовом позивачем не було наведено переконливих аргументів, підтверджених доказами, стосовно того, що у разі невжиття судом процесуальних заходів, передбачених статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалене у цій справі судове рішення по суті спору залишиться невиконаним, або для його належного виконання слід буде докласти значних зусиль, в тому числі, шляхом ініціювання нового провадження.
Натомість, наявні в матеріалах справи докази підтверджують обставини того, що відповідач вживає заходів з метою виконання судового рішення в порядку, визначеному чинним законодавством.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не обов`язком та вирішується на його розсуд.
Посилання позивача на положення статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини щодо “ефективного засобу захисту”, принципу “належного урядування”, рішення Конституційного Суду України щодо гарантій соціального захисту певних категорій громадян з урахуванням встановлених у цій справі обставин є недоречними, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.    
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі № 440/7719/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі № 440/7719/20 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко