ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 квітня 2021 року           справа №200/6797/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 р. (у повному обсязі складено 15 вересня 2020 року у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/6797/20-а (головуючий І інстанції суддя Череповський Є.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   про визнання незаконним рішення, зобов`язання повторно розглянути заяву,                                                                                                                                     
                                                
                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач 22.07.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою до відповідача, в якій просив: 
-визнати незаконним рішення № 858 від 10.07.2020 відповідача щодо відмови їй у призначенні пенсії;
-зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 09.07.2020 про призначення пенсії із зарахуванням до стажу роботи, що надає право на пенсію, наступних періодів роботи:  з 15.07.1980 по 15.11.1983 року на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловград (Луганськ) та з 23.11.1983 по 01.10.1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловградської обласної психіатричної лікарні;
-вирішити питання судових витрат (а.с. 1-8). 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року у справі №  200/6797/20-а  в задоволенні позовних вимог відмовлено  (а.с. 42-44).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій  просила  рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,  яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  зазначає, що  відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Використання норм Постанови № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.
Апелянт зазначає, що вона не може бути позбавлена свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності пільгового характеру роботи у зв`язку із знаходженням підприємств на території непідконтрольній українській владі та не перереєстрації їх на території підконтрольній українській владі.
Позивач вказує на те, що основною умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність спеціального стажу роботи, напрацьованого в закладах і на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років. Посилається на постанову Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та вважає, що робота за професіями з 15.07.1980  по 15.11.1983 на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловград  і період роботи з 23.11.1983 року по 01.10.1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловградської обласної психіатричної лікарні – відносяться до категорії робіт, зайнятість на яких дає право на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі і дає підстави для призначення пенсії  за вислугою років.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що  позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).
09 липня 2020 року позивач  звернулась до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 33).
Пенсійний орган рішенням № 858 від 10 липня 2020 року в призначенні пенсії згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу відмовив, мотивуючи відмову неможливістю встановити наявність у позивача будь-якого стажу для призначення пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку, тому позивач набуде право на пенсію у 60 років. Управлінням не враховано до страхового стажу в подвійному розмірі періоди роботи позивача з 15 липня 1980 року по 15 листопада 1983 року на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловоград та з 23 листопада 1983 року по 01 жовтня 1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловоградської обласної психіатричної лікарні.  Відповідач зазначив, що неможливо врахувати довідку від 17.10.2005 року з Обласної клінічної психоневрологічної лікарні м. Луганська та довідку № 278 від 23.06.2014 з Луганської міської клінічної багатопрофільної лікарні № 1, оскільки неможливо провести зустрічну перевірку у зв`язку з тим, що м. Луганськ знаходиться на території, що тимчасово не контролюється українською владою (а.с. 14-15).
Спірним у даній справі є правомірність прийняття відповідачем  рішення   про відмову позивачу  в призначенні пенсії.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Пунктом шостим статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України (його територіальні органи) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).
Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.
Відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
За правилами ч. 1, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Зі змісту статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) вбачається, що одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (стаття 51 Закону № 1788-ХІІ).
Стаття 7 Закону № 1788-ХІІ окреслює, що  звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) було передбачено, що  працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України,  мають право на пенсію за вислугу років: станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: з 1 квітня 2015 по 31 березня 29016 – не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 по 31 березня 2017-не менше 26 років.
 Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909.
До зазначеного переліку входять лікарняні заклади, у яких особи перебували на посаді лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).
При цьому, відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Суд зауважує, що  статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).
З записів трудової книжки  позивача  серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач у період з 15.07.1980 року по 15.11.1983 року працювала   на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловград (Луганськ) та з 23.11.1983 по 01.10.1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловградської обласної психіатричної лікарні (а.с. 12-13)
  Частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV встановлено: заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Пунктом 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV передбачено, що  пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частини друга, п`ята статті 45 Закону № 1058-IV).
Постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу I “Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії” Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II “Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший” Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Пунктом 3.3. розділу ІІІ Порядку № 22-1 окреслено, що саме “орган, що призначає пенсію”, надає роз`яснення особам з питань призначення та виплати пенсій.
Пункт 4.7. розділу ІV Порядку № 22-1 визначає, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
З урахуванням положень пункту 4.7. розділу ІV Порядку № 22-1 саме відповідач як орган, що призначає пенсію, повинен спочатку всебічно, повно і об`єктивно розглянути усі подані документи, на підставі пункту 3.3. розділу ІІІ вказаного Порядку надати необхідні роз`яснення, і лише після цього вирішувати питання про наявність чи відсутність права особи на одержання пенсії.
Натомість, відповідач проігнорував вищенаведені нормативно визначені вимоги для належного прийняття та розгляду документів щодо призначення пенсії позивачу.
Посилання відповідача про неможливість врахувати довідки №№ 278 від 23.06.2014 та від 17.10.2005 у зв`язку з тим, що вони видані російською мовою та підприємствами, які перебувають на непідконтрольній українській владі території, суд вважає безпідставними, та зазначає наступне.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані “намібійські винятки”: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини Мозер проти Республіки Молдови та Росії від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами....
Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року по справі Лоізіду проти Туреччини дійшов такого висновку: Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14 і враховується судом при розгляді даної справи.
Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, Пенсійний фонд повинен взяти до уваги інформацію, зазначену у документах, аби у повному обсязі захистити права позивача, який звернувся до управління за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі Ковач проти України від 07 лютого 2008 року, пункт 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, пункт 50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, пункт 54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Суд вказує, що позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснювали господарську діяльність, перебували під контролем української влади. Більш того, спірна довідка  датована 2005 роком.  
На теперішній час на законодавчому рівні відсутня така обов`язкова умова як перереєстрація підприємств на територію підконтрольну українській владі.
За таких обставин суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно неврахування спірних довідок при призначенні позивачу пенсії. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не врахував зазначені довідки.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами  ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував тільки одну обставину, яку зазначив пенсійний орган: позивач не досягла пенсійного віку.
Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що позивач просила призначити їй пенсію зі зниженням пенсійного віку з огляду на набуття стажу в пільговому обчисленні з посиланням на посади і лікувальні заклади, в яких вона працювала.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним для повного захисту прав позивача визнати рішення відповідача від 10.07.2020 № 8585 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії незаконним; скасувати його; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.07.2020 про призначення пенсії із зарахуванням до стажу роботи, що надає право на пенсію, періоди роботи з 15.07.1980 по 15.11.1983 року на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловград (Луганськ) та з 23.11.1983 по 01.10.1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловградської обласної психіатричної лікарні.
Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції  зазначає,  що  позовні вимоги є   обґрунтованими та підлягають  задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень  відповідачем не доведено, що,  приймаючи спірне рішення  він діяв правомірно.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.  
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням ст. 139 КАС України.
Керуючись статями 308, 311, 315, ч. 1 п. 4 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,  
                                                     
                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 р.   -  задовольнити.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 р.    у справі  № 200/6797/20-а  - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1  до  Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області     про визнання незаконним рішення, зобов`язання повторно розглянути заяву – задовольнити.
Визнати незаконним і  скасувати рішення Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   від 10.07.2020 року № 858 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 09.07.2020 про призначення пенсії із зарахуванням до стажу роботи, що надає право  на пенсію зі зниженням пенсійного віку, періодів роботи з 15.07.1980 по 15.11.1983 року на посаді медичної сестри відділення реанімації і інтенсивної терапії при інфарктному відділенні в 1-ій міській лікарні м. Ворошиловград (Луганськ) та з 23.11.1983 по 01.10.1987 року на посаді інструктора з праці денного стаціонару Ворошиловградської обласної психіатричної лікарні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Обручева, 17, м. Волноваха, 85700, код ЄДРПОУ 42169496) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві грн.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення   складено 5 квітня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                          Г.М. Міронова                                                   
Судді                                                                                                 А.В. Гайдар
                                                                                                           І.Д. Компанієць