ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року	Львів	Справа № 380/10643/20 пров. № А/857/6751/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді           Шевчук С.М.,
суддів           Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року (рішення ухвалене в м. Львів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом під головуванням судді Кухар Н.А., повний текст судового рішення складено 22 грудня 2020 року) у справі №      380/10643/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд      –
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою просив:
-          стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки у розмірі 26769,34 грн за період із 06.11.2018 по 23.10.2020;
-          стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з      06.11.2018 року по 23.10.2020 року включно в сумі 26 769,34 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. згідно квитанції № 20 від 19.11.2020 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та критеріїв, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Посилається також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, якою констатується допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби.
Крім того, відповідач надає розрахунок приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, та які позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня життя, що становить 6 910,      87   грн.
Позивач відзив на апеляційну скаргу в установлені строки не подав.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвал суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу представника позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Позивач також повідомлений шляхом надіслання копій ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду засобами поштового зв`язку, про що в матеріалах справи є відповідні докази, зокрема відстеження про вручення рекомендованого відправлення позивачу.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 листопада 2018 року наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 277 полковника ОСОБА_1 , військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 31.08.2018 № 479 з військової служби у відставку за пп.      в      (за віком) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та всіх видів забезпечення (а.с. 9).
При звільненні позивача з військової служби з ним не було проведено остаточного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку, як учасника бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року у справі № 380/3295/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; зобов`язано Львівський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Львівського обласного військового комісаріату витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп (а.с. 10-20).
Відповідно до банківської виписки з рахунку ОСОБА_1 АТ Ощадбанк від 23.10.2020, на банківський рахунок позивача 23.10.2020 надійшли кошти в розмірі 26      171,58      грн, коментар до платежу – компенсація відпустки згідно рішення суду (а.с. 22).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Відтак до таких правовідносин застосовуються загальні норми законодавства про працю, зокрема, Кодексу законів про працю України, що в свою чергу підтверджується правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.
Суд також врахував те, що працівникові не виплачена належна йому грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у день звільнення, тому дійшов висновку про правомірність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.
При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем, суд першої інстанції виходив з правових висновків щодо застосування принципу співмірності, викладених Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а, від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №      761/9584/15-ц.

IV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України      передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією      та законами України.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок в частині виплати грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасника бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
З матеріалів справи вбачається, що позивачу було нараховано та виплачено зазначену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, лише 23 жовтня 2020 року.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких компенсація за невикористані дні додаткової відпустки) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України. 
При цьому, як встановлено в матеріалах справи, виключення позивача зі списку особового складу військового комісаріату відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Згідно з даними архівної відомості, наданої позивачу Львівським обласним військовим комісаріатом, розмір грошового забезпечення позивача в вересні 2018 року склав 14   234,00 грн, в жовтні 2018 року 14   234, 00 грн (а. с. 21).
Кількість календарних днів за вересень-жовтень 2018 року становить 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (вересень-жовтень 2018 року) складає 466,69 грн (28468, 00 грн / 61 день).
Суд першої інстанції визначив, що період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 05 листопада 2018 року по 23 жовтня 2020 року становить 717 календарних днів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 334 616,73 грн (466,69 грн  х 717).
Під час розрахунку грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, суд врахував висновки Верховного Суду щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, викладені в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18. 
Визначив, що істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 26171,58   грн (частка компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) / 334 616,73 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 05 листопада 2018 по 23 жовтня 2020 (717 день)) х 100 = 8 %. 
Отже сума, яка на переконання суду першої інстанції підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8 %, становить: 466,69 грн (середньоденний заробіток позивача) х 0,08    х 717 (кількість днів затримки розрахунку) = 26 769,34 грн. 
Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 26 769,34      грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити про те, що період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 05 листопада 2018 року по 23 жовтня 2020 року становить 718 календарних днів (розрахунок подано надалі).
Відтак середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 335 083,42 грн (466,69 грн х 718).
Окрім того, розмір грошової компенсації, яка визначена судом першої інстанції як така, що підлягає відшкодуванню позивачу за щорічну додаткову відпустку (26 769,34 грн), також перевищує суму невиплачених вчасно відповідачем коштів (26   171,58 грн). При цьому, судом не враховано,  що позивач за відсутності будь-яких об`єктивних перешкод  звернувся за захистом порушеного  права зі сплином значного проміжку часу.
Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України, якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні      відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресами https://bank.gov.ua/ua/markets/interest-rates та https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish середньозважена облікова ставка за кредитами: 
з 06 листопада 2018 року по 13 грудня 2018 року (38 днів) становила 18% річних;
з 14 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року (49 днів) становила 18% річних;
з 01 лютого 2019 року по 14 березня 2019 року (42 дні) становила 18% річних;
з 15 березня 2019 року по 25 квітня 2019 року (42 дні) становила 18% річних;
з 26 квітня 2019 року по 06 червня 2019 року (42 дні) становила 17,5% річних;
з 07 червня 2019 року по 18 липня 2019 року (42 дні) становила 17,5% річних;
з 19 липня 2019 року по 05 вересня 2019 року (49 днів) становила 17% річних;
з 06 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року (49 днів) становила 16,5% річних;
з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року (49 днів) становила 15,5% річних;
з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року (49 днів) становила 13,5% річних;
з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року (42 дні) становила 11% річних;
з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року (42 дні) становила 10% річних;
з 24 квітня 2020 року по 11 червня 2020 року (49 днів) становила 8% річних;
з 12 червня 2020 року по 23 липня 2020 року (42 дні) становила 6% річних;
з 24 липня 2020 року по 03 вересня 2020 року (42 дні) становила 6% річних;
з 04 вересня 2020 року по 22 жовтня 2020 року (49 днів) становила 6% річних;
23 жовтня 2020 року (1 день) становила 6% річних;
Відтак період затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить (38 днів + 49 днів + 42 дні+ 42 дні +42 дні + 42 дні  + 49 днів + 49 днів+49 днів +49 днів + 42 дні + 42 дні + 49 днів + 42 дні + 42 дні + 49 днів + 1 день) 718 днів прострочення.
З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (26      171,58 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 6      910, 86 грн.
Розрахунок: 
1) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,049%) х 38 = 487,31 грн;
2) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,049%) х 49 = 628,38 грн;
3) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,049%) х 42 = 538,61 грн;
4) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,049%) х 42 = 538,61 грн;
5) 17,5% річних/365 днів року=0,048% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,048%) х 42 = 527,62 грн;
6) 17,5% річних/365 днів року=0,048% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,048%) х 42 = 527,62 грн;
7) 17% річних/365 днів року=0,047% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,047%) х 49 = 602,73 грн;
8) 16,5% річних/365 днів року=0,045% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,045%) х 49 = 577,08 грн;
9) 15,5% річних/365 днів року=0,042% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,042%) х 49 = 538,61 грн;
10) 13,5% річних/365 днів року=0,037% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,037%) х 49 = 474,49 грн;
11) 11% річних/366 днів року=0,030% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,030%) х 42 = 329,76 грн;
12) 10% річних/366 днів року=0,027% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,027%) х 42 = 296,79 грн;
13) 8% річних/366 днів року=0,022% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,022%) х 49 = 282,13 грн;
14) 6 % річних/366 днів року=0,016% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,016%) х 42 = 175,87 грн;
15) 6 % річних/366 днів року=0,016% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,016%) х 42 = 175,87 грн;
16) 6 % річних/366 днів року=0,016% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,016%) х 49 = 205,19 грн;
17) 6 % річних/366 днів року=0,016% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу в розмірі 26   171,58 грн х 0,016%) х 1 = 4,19 грн.
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 6   910, 86 грн.
З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, а також враховуючи  звернення позивача  до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу, суд апеляційної інстанції з урахуванням зазначеної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6 910, 86 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП   України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 6      910, 86 грн.
Додатково колегія суддів зазначає, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Львівського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з   06.11.2018 року по 23.10.2020 року включно в сумі 26 769,34 грн  з прийняттям нового судового рішення у вказаній частині про часткове задоволення заявленої позовної вимоги, з вищевикладених мотивів.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,       311,       315,       317,       321,       328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду суду від 22 грудня 2020 року у справі №      380/10643/20 скасувати в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з      06.11.2018 року по 23.10.2020 року включно в сумі 26 769,34 грн.
Ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06 листопада 2018 року по 23 жовтня 2020 року включно в сумі 6910,86 грн (шість тисяч дев`ятсот десять гривень вісімдесят шість копійок).
У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби – відмовити.
У решті рішенні суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 12 травня 2021 року.