Номер провадження: 22-ц/813/2435/21 
Номер справи місцевого суду: 522/8913/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/8913/20
Провадження номер: 22-ц/813/2435/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 , 
- відповідачі – Прокуратура Одеської області, Головне Управління національної поліції в Одеській області,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного Управління національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Донцова Д.Ю. 12 листопада 2020 року, повний текст рішення складений 18 листопада 2020 року, 

встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з УДКС України Одеської області, з рахунку прокуратури Одеської області та Головного управління національної поліції в Одеській області, у рівних частинах кошти в сумі – 100 000,00 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12018160200000132 від 06.05.2018 року, позивача було визнано потерпілим. Шкода, завдана позивачу кримінальним правопорушенням не відшкодована та нікому не повідомлено про підозру, хоча позивачем слідчому надані докази витрат коштів на придбання ліків, виписку з історії хвороби №1281/412 від 14.05.2018 року, неодноразові клопотання про проведення слідчої дії «впізнання». Досудовим розслідуванням, не встановлено особу, яка скоїла кримінальне правопорушення.
Позивач зазначає, що 06.05.2018 року, безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, свідок ОСОБА_2 і позивач вказали на те, що саме вказана ними особа вчинила злочин. Всупереч ст. 208 КПК України слідчим Руснак В.І. 06.05.2018 року не було затримано особу, котра скоїла злочин та не було складено протокол затримання. Особа не була доставлена до підрозділу досудового розслідування. Слідчий Руснак В.І. внесла до ЄРДР завідомо неправдиві відомості, а саме - у фабулі витягу з ЄРДР зазначено, що приблизно в 16 год. 30 хв. 06.05.2018 року невстановлена особа біля гаражу № НОМЕР_1 АС «Ветеран», розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1 .. Після чого з місця події зникла. Таке викладення обставин кримінального правопорушення не відповідає дійсності. Адже слідчому Руснак В.І. відомо, із заяви позивача та показів свідка, що кримінальне правопорушення скоїв саме гр. ОСОБА_3 , котрий не реагував на слідчого ОСОБА_4 , демонструючи слідчому знаряддя для нанесення побоїв. Також слідчий Руснак В.І. намагалася допитати та відправити на експертизу ОСОБА_3 щодо стану сп`яніння, котрий відмовився. Після чого виявляється, що особу не встановлено та вона зникла.
Позивач також посилається на те, що 06.05.2018 року під час проведення огляду місця події слідчий Руснак В.І. не вилучила та не провела опечатування речей, які мають значення для кримінального провадження. Тобто, порушила ч. 5 ст. 237 КПК України. 17.05.2018 року було подано клопотання до керівника СВ про проведення слідчих дій, а саме - провести остаточний огляд і опечатування речового доказу, залишеного для зберігання. Провести допит свідків та учасників кримінального провадження. Залучити експерта для проведення дослідження слідів на речовому доказі, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Вказане клопотання було залишено без розгляду. 
24.05.2018 року було подано повторне клопотання про проведення трасологічної експертизи. Тільки 29.05.2018 року слідчий Руснак В.І. звернулася до слідчого судді із клопотанням про проведення експертизи. Відповідно висновку експерта №882-Д від 04.07.2018 року зазначено, що упаковка не забезпечує зберігання слідової інформації. 
01 червня 2018 року подано клопотання про проведення перехресного допиту та слідчого експерименту, на що позивач зазначає ігнорування з боку слідчого. 
24.07.2018 року подано клопотання про проведення перехресного допиту та слідчого експерименту. Слідчий Руснак В.І. провела перехресний допит та слідчий експеримент, котрі на думку позивача були здійсненні не відповідно до процесуального законодавства. 
15.08.2018 року було подано клопотання про проведення слідчої дії «впізнання», на що слідчий постановою від 21.08.2018 року відмовила у задоволенні, мотивуючи тим, що самостійно приймає рішення щодо слідчих дій. 
Фактично будь-яке клопотання позивача слідчий сприймає як втручання у його професійну діяльність. 
01.10.2018 року було подано клопотання про проведення слідчої дії «впізнання», котре було в черговий раз проігнороване слідчим ОСОБА_4 .. 
Слідчим відділом Южного ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області 14.01.2019 року було закрито кримінальне провадження №12018160200000132 від 06.05.2018 року, з підстав того, що особу яка скоїла дане кримінальне правопорушення встановити не довелось можливим. Постановою заступника прокурора області від 06.03.2019 року постанову слідчого Руснак В.І. було скасовано. 
20.03.2019 року позивачем було подано клопотання до керівника СВ про проведення слідчих дій – впізнання. Постановою слідчого Руснак В.І. від 22.03.2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання.
Позивач зазначає, що через півроку йому стало відомо, що кримінальне провадження постановою слідчого від 02.04.2019 року вдруге було закрито. Зазначена постанова була скасована 10.04.2020 року, що стало відомо позивачу з отриманої Ухвали суду по справі №519/443/19 12.05.2020 року. 
Позивач звернувся до суду із даним позовом, оскільки як на його думку ніяких слідчих дій за неодноразовими клопотаннями не проводяться. Впродовж двох років слідчим ОСОБА_4 не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. Фактично слідчий Руснак В.І. та процесуальний прокурор ОСОБА_5 кваліфікували правопорушення на власний розсуд та мали намір закрити провадження по справі. Зазначені особи не реагують на скарги, хоча в матеріалах справи наявні докази, показання позивача, показання свідка, предмет вчинення кримінального правопорушення, виписка з лікарні, інші докази слідчий та процесуальний прокурор вчасно не збирали чи навмисно спотворили. Позивач вважає, що факт бездіяльності (незаконність дій) слідчого та прокуратури Одеської області доводиться постановами, котрі скасовані рішеннями судів та вважає, що своєю бездіяльністю орган державної влади (прокуратура Одеської області та ГУНП в Одеській області) завдали позивачу шкоди на загальну суму у – 100 000 гривень (а. с. 1 - 4).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

20.07.2020 року до суду надійшов відзив Прокуратури Одеської області, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовної заяви до прокуратури Одеської області, у зв`язку з тим, що твердження позивача є помилковими, оскільки органом досудового розслідування з метою забезпечення повного, всебічного та неупередженого розслідування вжито заходів відповідного процесуального законодавства.
Представник прокуратури Одеської області зазначає, що підставою для реєстрації кримінального провадження за №12018160200000132 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 155 КК України, стала заява ОСОБА_1 про те, що приблизно о 16 год. 30 хв. 06.05.2018 року невстановленою особою поблизу гаражу № НОМЕР_1 АС «Ветеран» за адресою - АДРЕСА_1 йому нанесено тілесні ушкодження. Під час досудового розслідування слідчим допитано потерплого ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , проведено слідчий експеримент, дактилоскопічну та судово-медичну експертизи, оглянуто відеозапис території з місця пригоди від 06.05.2018 року, за результатами чого не встановлено особу, якою потерпілому нанесено тілесні ушкодження, у зв`язку з чим 14.01.2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Постановою заступника прокурора області від 06.03.2019 року вказану постанову слідчого скасовано, надано письмові вказівки слідчому, які виконано. 02.04.2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке скасовано ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 10.04.2020 року. На цей час досудове розслідування триває. Окрім цього, надання прокурором у вказаному кримінальному провадженні слідчому письмових вказівок, які ним виконано, свідчить про відсутність бездіяльності прокурора у кримінальному провадженні, про яку стверджує позивач.
Також представник прокуратури Одеської області вважає, що позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Разом з цим, позивачем не надано доказів, що йому спричинено шкоду, яка підлягає відшкодуванню. При цьому, позовна заява та додані до неї документи не містять відомостей про судові рішення, якими визнано неправомірними дії прокуратури області. З позовної заяви також не вбачається які права чи законні інтереси позивача порушено прокуратурою Одеської області. Посилання позивача на ухвалу слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 10.04.2020 року та постанову заступника прокурора області від 06.03.2019 року є безпідставними, оскільки вони не є підтвердженням визнання дій прокуратури області неправомірними. Отже, фактично вбачається, що позивач намагається реалізувати свою незгоду з процесуальним рішенням у кримінальному провадженні поза процедурою, передбаченою КПК України, оскільки у випадку незгоди з рішенням слідчого чи процесуального керівника він вправі оскаржити їх слідчому судді. В рамках цивільного позову встановлення нібито бездіяльності слідчого чи процесуального керівника, як стверджує позивач, є неможливим (а. с. 48 – 51).
27.08.2020 року до суду надійшов відзив ГУНП в Одеській області, в якому представник Головного управління просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що позивачем жодним чином не доведено бездіяльність посадових осіб. Суду не надано жодної ухвали про оскарження дій чи бездіяльності працівників ГУНП в Одеській області (а. с. 140 – 142).

2.3. Позиція позивача на відзив на позовну заяву 

У відповіді на відзив на позов, позивач зазначає, що не було отримано відповіді на жодне постановлене ним питання у відповідності до ст. 93 ЦПК України. ГУНП не було спростовано жодного доказу, наведеного в позовній заяві. Впродовж двох років слідчим нібито встановлено особу, яка скоїла кримінальне правопорушення, а процесуальний прокурор не може встановити вказану особу. Вказане свідчить про бездіяльність слідчого та прокурора (а. с. 154).

2.4 Зміст рішення суду першої інстанції, обґрунтування висновків суду

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішення суду мотивоване тим, що  умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності, яка поширюється на деліктні правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених у позові органів.Наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Оскільки факт невиконання слідчим та прокурором щодо не проведення процесуальних дій у встановленому законодавством порядку не встановлено, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України (а. с. 170 – 175).
2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
2.6. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції було залишено без уваги відповідь на відзив, у якому позивачем не було отримано відповіді на жодне постановлене ним питання у відповідності до ст. 93 ЦПК України; 2) ГУНП не спростувало жодного доказу, наведеного у позовній заяві (а. с. 69 – 76). 
2.7. Позиція відповідачів в апеляційному суді
ОСОБА_8 , діюча від іменні Одеської обласної прокуратури, у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Представник Одеської обласної прокуратури зазначає, що позивач посилається на допущену під час досудового розслідування кримінального провадження бездіяльність. Між тим, вказане твердження є помилковим, оскільки органом досудового розслідування з метою забезпечення повного, всебічного та неупередженого розслідування вжито заходів, які спростовують твердження позивача про їх бездіяльність.Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не зміг довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Крім того, позивачем не було надано доказів, що йому спричинено шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Позовна заява ОСОБА_1 та додані до неї документи не містять відомостей про судові рішення, якими визнано неправомірними дії прокуратури області. З позовної заяви також не вбачається які права чи законні інтереси позивача порушено прокуратурою області. Посилання позивача на ухвалу слідчого судді Южненського міського суду Одеської області від 10.04.2020 та постанову заступника прокурора області від 06.03.2019 є безпідставними, оскільки вони не є підтвердженням визнання дій прокуратури області неправомірними.
Позивач намагається реалізувати свою незгоду з процесуальним рішенням у кримінальному провадженні поза процедурою, передбаченою КПК України, оскільки у випадку незгоди з рішеннями слідчого чи процесуального керівника він вправі оскаржити їх слідчому судді. В рамках же цивільного позову встановлення нібито бездіяльності слідчого чи процесуального керівника, як стверджує позивач, є неможливим (а. с. 192 – 194).
ОСОБА_9 , діюча від іменні Головного управління Національної поліції в Одеській області, у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року залишити без змін.
Представник ГУ НП в Одеській області зазначає, що апелянт посилається на бездіяльність слідчого та прокурора, вчинену під час досудового розслідування кримінального провадження. Однак, твердження останнього спростовуються проведеними слідчими процесуальними діями. Апелянтом не надано до суду жодного доказу протиправних дій співробітників ГУНП в Одеській області. ОСОБА_1 у позові визначає суму моральної шкоди - 100 000 гривень, яка була завдана внаслідок бездіяльності слідчого та прокурора під час проведення досудової розслідування. Однак, це спростовується проведеними слідчими процесуальними діями та письмовими вказівками прокурора, які були виконані, в чому саме полягають такі збитки на які посилається апелянт, він не зазначає та доказів того, що він поніс збитки до суду не надає.
Апелянт має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Разом з тим, вищезазначених доказів позивачем не надано, не зазначено що йому спричинило шкоду, яка підлягає відшкодуванню.
Позивачем від початку розгляду досудового розслідування жодним чином не доведено бездіяльність посадових осіб. До суду не надано жодної ухвали про оскарження дій чи бездіяльності працівників ГУПН в Одеській області.
ГУ НП в Одеській області зазначає, що викладена позивачем позиція є суб`єктивною та надуманою. ОСОБА_1 не апелює фактичними доказами та не надає їх до суду, а лише зазначає, що працівники ГУНП в Одеській області здійснили певні процесуальні дії, які між тим здійснювались згідно та у відповідності з КПК України (а. с. 200 – 203 зворотна сторона).
2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції
25.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року (а. с. 179 – 181).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а. с. 186 - 186 зворотна сторона).
22.01.2021 року Головне управління національної поліції в Одеській областіотримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 188).
14.01.2021 року Одеська обласна прокуратураотримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 189).
27.01.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Одеської обласної прокуратури (а. с. 192 – 194).
29.01.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ГУ НП в Одеській області (а. с. 200 – 203).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 208).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа за ціною позову (100 000 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників. 

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Судом встановлено, що 06.05.2018 року було зареєстровано кримінальне провадження 12018160200000132 за заявою потерпілого ОСОБА_1 (а. с. 8).
Відповідно фабули з ЄДРДР 06.05.2018 року до Южненьского ВП Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що приблизно о 16 год. 30 хв. 06.05.2018 року, невстановлена особа, перебуваючи біля гаражу № НОМЕР_1 АС «Ветеран», розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1 , після чого з місця події зникла, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, ступінь тяжкості яких встановлюється ЖЄО №1069 від 06.05.2018 року. 
Постановою слідчого СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області Руснак В.І. від 14.01.2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Постановою заступника прокурора області від 06.03.2019 року вказану постанову слідчого скасовано (а. с. 9).
Постановою слідчого СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області Руснак В.І. від 02.04.2019 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а. с. 10).
Ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 10.04.2020 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження задоволено. 
Постанову слідчого СВ Южненського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області Руснак В.І. від 02.04.2019 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160200000132 від 06.05.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160200000132 від 06.05.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України, повернуто до СВ Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області для проведення додаткової перевірки.
На цей час досудове розслідування триває.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг його висновків не спростовують. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Обов`язковою умовою застосування статті 1174 ЦК України є виконання завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.
Отже, умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на деліктні правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.
Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 18 вказаної постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, 
Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.
Позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем в супереч вимогам закону, не надано суду доказів, що йому спричинено шкоду, яка підлягає відшкодуванню. А ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доказів та відомостей про судові рішення, якими визнано неправомірними дії органів прокуратури чи слідчого.
Оскільки факт неправомірності дій/бездіяльності слідчого та прокурора щодо не проведення процесуальних дій у встановленому законодавством порядку не встановлено, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди на підставі ст.1174 ЦК України.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури і завданою шкодою, на яку посилається апелянт.
Відсутність складових цивільного правопорушення свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Отже, суд першої встановивши фактичні обставини справі, дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповідачів відповідальності щодо відшкодування завданої йому моральної шкоди.

3.5. Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1  відсутні. 

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе