Постанова                            
Іменем України
 
07 квітня 2021 року                      
м. Київ
 
справа № 301/1310/16-ц
провадження № 61-14792св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., , Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Куштан Б. П., Джуга С. Д.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з  відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № MKIWGК00000030, укладеним 24 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), 
у сумі 53 226,86 дол. США, що за курсом Національного банку України від 
03 червня 2016 року становило 1 333 332,84 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2005 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено зазначений кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти готівкою через касу у розмірі 33 674,00 дол. США на строк до 23 жовтня 2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами 
в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
Того ж дня у забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
У зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 03 червня 2016 року допустив заборгованість у сумі 334 304,70 дол. США, яка складалася із: 31 808,82 дол. США - заборгованості за кредитом; 
68 471,65 дол. США - заборгованості по процентах за користування кредитом; 
5 280,00 дол. США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 
228 744,23 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості та кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по тілу кредиту у розмірі 31 808,82 дол. США та по процентах за користування кредитом у розмірі 21 418,04дол. США, а всього 
53 226,86 дол. США. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 травня 
2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Відповідно до висновку експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26 грудня 2017 року № 4/378 підпис 
у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки від 28 жовтня 2005 року виконаний не ОСОБА_1 , зразки підпису якого надані на експертизу, 
а іншою особою. Доказів того, що ОСОБА_1 здійснював платежі щодо погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не надано. Договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей, тому сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує прав та обов`язків позичальника.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність до вимоги кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тому 
у цій справі позовна давність сплила.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк»  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за недоведеністю позовних вимог скасовано.
Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 31 808,82 дол. США та за процентами за користування кредитом у розмірі 21 418,04 дол. США.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 49 999,97 грн.
Апеляційний суд виходив з презумпції правомірності правочину, оскільки при укладенні кредитного договору від 24 жовтня 2005 року сторони погодили всі істотні умови правочину, що стверджується підписом ОСОБА_1 
у кредитному договорі і ним ця обставина не заперечувалася; ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, частково погасив кредит по 20 грудня 2015 року 
у розмірі 694,81 дол. США, що стверджується розрахунком заборгованості, 
а також з того, що він не оспорював кредитний договір та до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій банку не звертався. Розмір заборгованості відповідачем не оспорено.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд визнав недопустимим доказом зазначений висновок експерта від 26 грудня 2017 року, оскільки надані для проведення експертизи вільні зразки підпису ОСОБА_1 не відповідають об`єкту дослідження за датою, формою документа та цільовим призначенням; вільні зразки почерку та підписів надані у меншій, ніж потрібно, кількості примірників зразків; експериментальні зразки не надані; умовно-вільні зразки надані експерту за період, який не відповідає часу виконання дослідженого документу, а за період 2005 року не надані, що не відповідає положенням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня1998 року № 53/5.
Позовна давність за вимогами зазначеного позову не сплила. Згідно укладеного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк по 23 жовтня 2015 року, а позивач звернувся в суд із позовом у липні 2016 року, тобто у межах строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України. 
Аргументи учасників справи
У  2019 року ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_2 , на зазначену постанову апеляційного суду, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не довів належним чином факту отримання ним коштів за кредитним договором № MKIWGК00000030, наявності заборгованості та її розміру. Він не заперечував факт того, що 24 жовтня 
2005 року підписав кредитний договір, договір поруки та іпотечний договір. Проте 28 жовтня 2015 року він жодних заяв не підписував; кошти, визначені договором, не отримував і взагалі не приходив до приміщення банку після 
24 жовтня 2005 року. Апеляційний суд проігнорував той факт, що згідно 
з висновком експерта від 26 грудня 2017 року підпис у графі «Підпис отримувача» у заяві про видачу готівки від 28 жовтня 2005 року виконаний не ним, а іншою особою; незаконно визнав зазначений висновок недопустимим доказом та зробив неправильний висновок, що для проведення судової почеркознавчої експертизи експерту надано зразки, які не відповідають об`єкту дослідження за датою, формою документа та цільовим призначенням; умовно-вільні зразки надані експерту за період, який не відповідає часу виконання дослідженого документу, а за період 2005 року не надано жодного зразку. На виконання клопотання експерта від 09 серпня 2017 року щодо надання вільних зразків підпису ОСОБА_1 , виконаних у період з 2004 року по 2006 рік, 
у максимально можливій кількості (не менше 10 підписів) суд першої інстанції для проведення експертного дослідження надав експерту: оригінали кредитного договору від 24 жовтня 2005 року, договору поруки від 24 жовтня 2005 року, договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2005 року, іпотечного договору від 26 жовтня 2005 року, доручення, заяв про видачу паспорта, реєстрації одруження за 2007 рік, книги обліку оприбуткування 
й витрачання бланків свідоцтв про реєстрацію одруження, а також справу 
№ 195/190/4172370, акт № 0900 про демонтаж лічильника газу для проведення періодичної повірки від 27 лютого 2013 року. Зазначені кредитний договір, договір купівлі-продажу житлового будинку й іпотечний договір, у яких стоїть його підпис, виконані саме у 2005 році. Експерт для допиту в судове засідання не викликався. Позивач клопотання про призначення повторної експертизи, яка доручається іншому експертові (експертам), не заявляв та не заперечив належним чином висновок експерта від 26 грудня 2017 року.
Висновок апеляційного суду про те, що він не оспорював кредитний договір, 
а тому він є правомірним згідно зі статтею 204 ЦК України, є необґрунтованим. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі 
№ 669/898/15-ц (провадження № 61-1597св17) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 576/1201/16-ц (провадження № 61-7884св18). Посилання на презумпцію правомірності правочину також суперечать положенням частини першої статті 20 ЦК України, за якою право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунком заборгованості не можна довести виконання умов кредитного договору, у зв`язку з тим, що єдиним доказом внесення готівкової валюти на рахунок банку є відповідна заява на переказ готівки (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-20цс12).
У заяві про видачу готівки від 28 жовтня 2005 року № 100, яку він не підписував, зазначено дату народження отримувача 01 січня 1800 року. За цією заявою, нібито, отримано 30 000 дол. США, а відповідно до кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику 33 674 дол. США. Саме в Іршавському відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» за 2005-2006 роки шахрайськими діями керівництва банку видано понад 300 кредитів, у зв`язку з чим розглядається кримінальна справа. Жодного платежу за кредитним договором він не сплачував. Починаючи з листопада 2005 року позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання, так і до застосування процентів за його користування та інших передбачених договором сум. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним 
з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тому позовна давність сплила.
Постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (в цій частині рішення суду першої інстанції переглядалось в апеляційному порядку), тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядається.
У жовтні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив, у якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Рух справи
УхвалоюВерховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами встановлено, що 24 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір MKIWGК00000030, згідно 
з пунктом 1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк до 23 жовтня 2015 року (включно) у вигляді невідновлюваної лінії у розмірі 33 674,00 дол. США на купівлю нерухомості - 
в сумі 30 000 дол. США і на оплату страхових платежів - 3 674 дол. США із сплатою процентів за його користування у розмірі 1,33 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зі сплатою комісії щомісяця в розмірі 0,16 % від суми наданого кредиту та сплатою комісії одноразово в момент надання кредиту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди в розмірі згідно з пунктом 1.3 договору. 
Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2005 року ОСОБА_3 , який 
є батьком ОСОБА_1 , продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок 
з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони стверджують, що цей продаж здійснений за 70 000 грн. Розрахунок між сторонами проведено повністю до підписання цього договору.
На підставі укладеного іпотечного договору від 26 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 24 жовтня 2005 року, і предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно розрахунку позивача станом на 03 червня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість - 334 304,70 дол. США, яка складається із: 31 808,82 дол. США - заборгованість за кредитом; 68 471,65 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 280,00 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 228 744,23 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило 
є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так 
і недоговірних зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин 
є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
За змістом частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями 
з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 
№ 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи 
у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця 
в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення 
у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним 
з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. 
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу 
у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».
У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі 
№ 6-1457цс16 зазначено, що «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, 
а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові 
з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє 
в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. За таких обставин, застосування наслідків спливу строку позовної давності можливе за умови наявності порушеного права позивача, тобто обґрунтованості позовних вимог».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
За встановлених у справі обставин та врахувавши, що при укладенні кредитного договору від 24 жовтня 2005 року сторони погодили усі істотні умови договору, що стверджується підписом ОСОБА_1 у кредитному договорі і ним ця обставина не заперечується; укладення кредитного договору не оспорюється; мало місце погашення кредиту у розмірі 694,81 дол. США; відповідач 
до правоохоронних органів щодо вчинення шахрайських дій щодо отримання кредитних коштів не звертався, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що кошти по кредитному договору ним не отримувалися.
Разом з тим суди встановили, що умовами кредитного договору від 24 жовтня 2005 року встановлено строк його дії - до 23 жовтня 2015 року, і виконання позичальником зобов`язань шляхом сплати банку щомісячних платежів. 
ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування позовної давності, у якій вказував, що жодного платежу на виконання зазначеного кредитного договору не сплачував (а. с. 123 - 125, т. 1). 
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеною позовною заявою 
04 липня 2016 року (а. с. 21, т. 1), і вимоги за яким розраховані станом на 
03 червня 2016 року.
Апеляційний суд не врахував, що: після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу; внесення позичальником чергового платежу свідчить про визнання лише певної частини зобов`язання (чи періодичного платежу) та не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанову апеляційного суду в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України 
у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими 
в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження 
№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення 
з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 
№ 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження 
№ 12-161гс19)).
Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішенняу справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2019 рокув частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати. 
Справу № 301/1310/16-ц в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2019 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            Є. В. Краснощоков
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук
 
М. Ю. Тітов