ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                       Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.
08 червня 2021 р. 	Справа № 520/9061/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, Служби безпеки України на рішення    Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В с т а н о в и в:
15.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо застосування до нього заборони, передбаченої  Закону України від 16.09.2014 року № 1682-VІІ "Про очищення влади" (далі – Закон № 1682-VІІ);
- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо направлення до Міністерства юстиції України інформації про застосування до нього заборони, передбаченої  Законом № 1682-VІІ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос в частині зарахування його відповідно до пункту 2  Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1682-VІІ  та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України за підпунктом "б" пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 08.01.2014 року №1/ДСК) в розпорядження начальника Штабу - заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії;
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Служби безпеки України від 31.12.2015 року №1489-о у частині зарахування його відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України за підпунктом "ж" пункту 48 (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених  Законом № 1682-VІІ) в розпорядження начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії;
- зобов`язати Службу безпеки України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до нього заборони, передбаченої  Законом № 1682-VІІ;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VІІ, відомості про нього;
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що під час застосування заходів люстрації стосовно нього, не було встановлено у передбаченому законом порядку, обставини, відомості, які б свідчили, що він своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В. Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Таким чином, до нього було застосовано заходи люстрації виключно на тій підставі, що він обіймав посаду заступника начальника Управління – начальника головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Харківській області у період президенства Януковича.
Також, позивач зазначив, що під час служби в органах Служби безпеки України йому було присвоєно низку нагород за досягнення по службі, що свідчить про те, що ним належним чином виконувалися службові обов`язки.
У відзиві на адміністративний позов відповідач Міністерство юстиції України, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що відповідно до абз. 1 ч. 1  ст. 7 Закону № 1682-VІІ  відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену ч. 3 або 4  ст. 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VІІ, що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. У зв`язку з цим, на виконання  ст. 7 Закону № 1682-VІІ та на підставі листа Служби безпеки України від 25.10.2014 року № 11/7138 (ДСК), відомості стосовно позивача були внесені до Реєстру. Тобто дії Міністерства юстиції України щодо внесення до Реєстру відомостей відносно позивача є законними та правомірними.
Також, відповідач зазначив, що відповідно до пункту 5 розділу II Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VІІ, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2014 року № 1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за № 1280/26057 (далі – Положення № 1704/5), підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або 4  ст. 1 Закону № 1682-VІІ, є звернення про вилучення від органу, який проводив перевірку, або від особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, з наданням відповідних документів. На час звернення позивача з позовом, останній із заявою та належними документами не звертався. Тобто, позивачем не надано передбачених законодавством документів, які були б підставою для вилучення відносно нього відомостей з Реєстру.  
Крім того, відповідач зазначив, що на відміну від застосування заборони, передбаченої ч. 4 ст. 1 Закону, на підставі рішення суду, застосування заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону, не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним в частинах 1, 2, 4, 8 ст. 3 Закону.
Також, відповідач акцентував увагу, що Закон № 1682-VІІ не передбачає, що зайняття певних посад в минулому було незаконним або юридично значущим фактом чи матеріальним елементом злочину, і таким чином не надає жодних правових підстав для висновків про його застосування зі зворотною дією. Він лише встановлює деякі додаткові передумови для зайняття в майбутньому певних посад.
Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву Міністерства юстиції України, в якій зазначив, що відповідач, Міністерство юстиції України в підтвердження своєї позиції посилається на позицію Верховного суду, викладену у постанові від 22.05.2018 року у справі №800/63/16 та у рішенні від 13.03.2019 року у справі №800/278/17, відповідно до якої встановлена у  статті 1 Закону № 1682-VІІ   заборона не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (чи сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Януковичем, а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним у, частинах 1, 2, 4, 8  статті 3 Закону № 1682-VІІ.Однак, позивач зазначає, що дана позиція існувала до прийняття Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) остаточного рішення у справі "Полях та інші проти України" (остаточне рішення від 24.02.2020 року), у вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи, встановлені  Законом № 1682-VІІ   ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі  Закону №1682-VII. ЄСПЛ вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції. ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених  Законом №1682-VII  заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Просив позов задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив на позовом.
У відзиві на адміністративний позов відповідач Служба безпеки України, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що16.10.2014 року набрав чинності  Закон №1682-VII, яким визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні. Згідно послужного списку полковник ОСОБА_1 сукупно більше одного року в період з 2011 року по 2014 рік обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Харківській області, що відповідає критерію здійснення очищення влади (люстрації), передбаченому  п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону (заступник керівника територіального (регіонального) органу СБУ в області), тому він підлягав звільненню з посади, через застосування ч. 3 ст. 1, ч. 1 ст. 3 та пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону. 
Також, відповідач зазначив, що на виконання положень  Закону №1682-VІІ  наказами Голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос, від 31.12.2015 року №1489-ос ОСОБА_1 зарахований у розпорядження начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, тобто посаду, яка не передбачає застосування люстраційних заходів та відповідних заборон. Так, на виконання приписів пункту 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1682-VІІ, Служба безпеки України листом від 25.10.2014 року №10/24-0с повідомила Міністерство юстиції України про вжиті заходи передбачені  Законом №1682-VII стосовно громадянина ОСОБА_1 . Таким чином, Службою безпеки України, як спеціальним правоохоронним органом, який зобов`язаний неухильно виконувати вимоги діючого законодавства, повною мірою дотриманий обов`язок щодо виконання вимог діючого законодавства.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2021року частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Так, судовим рішенням визнано протиправними дії Служби безпеки України щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої  Закону № 1682-VII.
Визнано протиправними дії Служби безпеки України щодо направлення до Міністерства юстиції України інформації про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої  Закону № 1682-VII.
Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос у частині зарахування ОСОБА_1 відповідно до п.2  Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1682-VII  та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України за підпунктом "б" пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 08.01.2014 року №1/ДСК) в розпорядження начальника Штабу - заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії.
Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Служби безпеки України від 31.12.2015 року №1489-о у частині зарахування ОСОБА_1 відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України за підпунктом "ж" пункту 48 (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених  Законом № 1682-VII в розпорядження начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії.
Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII, відомості про ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Висновок суду вмотивований тим, що заходи такої суворості як заборона займати посаду, визначену у частинах 1, 2, 4 та 8  статті 3 Закону № 1682-VII на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини є незаконними.
Також, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням  статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року.
Крім того, суд звернув увагу, що Законом № 1682-VII та Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII,не передбачено процедури "відкликання відомостей про застосування заборони" та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, натомість, передбачено, що у випадку надходження до Реєстратора - Міністерства юстиції України відповідного судового рішення, яке набрало законної сили відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою  статті 1 Закону № 1682-VII - вилучаються з Реєстру.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Аргументи, наведені відповідачем Міністерством юстиції України в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Служба безпеки України просить скасувати судове рішення та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Служба безпеки України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Аргументи, наведені відповідачем Службою безпеки України в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
На час розгляду справи, відзиви на апеляційні скарги від позивача не надходили, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 з 2001 року по 2017 рік перебував на військовій службі та обіймав наступні посади в органах Служби безпеки України:
- 2001 - старший оперуповноважений в ОВС Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України;
- 2003 - начальник напрямку Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України;
- 2004 - заступник начальника відділу Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України;
- 2005 - начальник відділу Головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Донецькій області;
- 2007 - начальник відділу Головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Харківській області;
- 2008 - начальник відділу Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України;
- 2010 - заступник начальника Управління Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБ України;
- 2011 - заступник начальника Управління - начальник Головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Харківській області;
- 2014-2017 - офіцер з особливих доручень Штабу АТЦ СБ України.
З 2017 року позивача звільнено з військової служби в запас Служби безпеки України за станом здоров`я.
Управління роботи з особовим складом Служби безпеки України Листом від 03.06.2020 року №11/1/1-Х-249/64 повідомило позивача, що наказом Голови Служби безпеки України від 06.01.2017 року №12-ОС ОСОБА_1 був звільнений з військової служби за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "б" пункту 63 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Служби безпеки України Зі списків особового складу виключений з 10.01.2017 року. 16.10.2014 року набрав чинності  Закон № 1682-VII, у зв`язку з чим Службою безпеки України були вжиті вичерпні заходи щодо його неухильного виконання, а саме здійснено заходи з очищення влади стосовно осіб, на яких поширюється його дія.  Статтею 3 Закону № 1682-VII визначені критерії здійснення очищення влади, які застосовуються до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року. Враховуючи викладене та те, що у період з 29.12.2011 року до 24.04.2014 року ОСОБА_1 перебував на посаді заступника начальника Управління - начальника головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Харківській області (більше одного року) на нього поширювалася дія Закону. У зв`язку з цим, на адресу Міністерства юстиції України (лист від 25.10.2014 року №11/7138) були надіслані списки осіб, яких звільнено з посад та осіб щодо яких ініційовано звільнення з посад, серед яких був і ОСОБА_1 . Також зазначено, що за повідомленою Управлінням Служби безпеки України в Харківській області інформацією, в матеріалах особової справи ОСОБА_1 відсутні матеріали за результатами проведеної перевірки передбаченої Законом (а.с. 19-20).
Листом від 03.06.2020 року № 70/12-Х-487/316 Управління Служби безпеки України в Харківській області повідомлено позивача, що в матеріалах особової справи полковника запасу СБ України ОСОБА_1 відсутні: дані та відомості про проведення відносно нього перевірки у відповідності до  Закону № 1682-VII,висновок про результати перевірки ОСОБА_1 у відповідності до  Закону № 1682-VII,наказ про його звільнення з посади офіцера з особливих доручень Штабу АТЦ СБ України та наказ про його виключення зі списків особового складу. Разом з цим, згідно матеріалів особової справи полковника запасу СБ України ОСОБА_1 , він зарахований в розпорядження начальника Штабу-заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії (за п.п. "ж" п. 48 (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених  Законом № 1682-VII/)наказом Голови СБ України від 31.12.2015 року №1489-ос. Водночас, в матеріалах особової справи полковника запасу СБ України ОСОБА_1 відсутні документи, які направлялись до Міністерства юстиції України. Відповідно до матеріалів особової справи полковника запасу СБ України ОСОБА_1 , з посади офіцера з особливих доручень IV категорії Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, він був зарахований у розпорядження начальника Штабу-заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії наказом Голови СБ України від 24.10.2014 року № 10/24-ос (а.с. 21).
Міністерство юстиції України листом від 05.06.2020 року повідомило позивача, що внесення відомостей щодо ОСОБА_1 до Реєстру здійснено на підставі листа Служби безпеки України від 25.10.2014 року №11/7138 та копії витягу з наказу голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос (а.с. 23).
Наказом Голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос відповідно до пункту 2  Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1682-VII та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України зараховано в розпорядження за підпунктом "б" пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 8 січня 2014 року №1/ДСК) з 24.10.2014 року до 24.01.2015 року начальника Штабу - заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України полковника ОСОБА_1 по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії (а.с. 16).
Наказом Голови Служби безпеки України від 31.12.2015 року №1489-ос відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України позивач був зарахований з 12 серпня 2015 року за підпунктом "ж" пункту 48 (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених  Законом № 1682-VII) в розпорядження начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії (а.с. 17).
Наказом Голови Служби безпеки України від 06.01.2017 року №12-ОС позивач був звільнений з військової служби за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "б" пункту 63 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас служби безпеки України. Зі списків особового складу виключений з 10.01.2017 року (а.с. 18).
  Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 8 Конституції України  установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
  Конституція України  має найвищу юридичну силу.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У ч. 2  ст. 61 Конституції України  зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ч. 1  ст. 129 Конституції України  суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 9 Конституції України  встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997 року року, Україна як член Ради Європи ратифікувала  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим  законом  Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із  законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29.06.2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
За приписами  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою  статті 3 КАС України  встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється  Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до  статті 6 КАС України  суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини другої  статті 3 КАС України  якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
16.10.2014 року набрав чинності  Закон № 1682-VII.
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим  Законом  або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша  статті 1 Закону № 1682-VII).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В. Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга  статті 1 Закону № 1682-VII).
Протягом десяти років із дня набрання чинності цим  Законом  посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій  статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим  Законом, заяви, передбачені частиною першою  статті 4 цього Закону  (частина третя  статті 1 Закону № 1682-VII).
Статтею 2 Закону № 1682-VII  передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 7 частини першої  статті 2 Закону № 1682-VII  заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо посадових та службових осіб Служби Безпеки України.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені  статтею 3 Закону №     1682-VII.
Згідно з пунктом 8 частини першої  статті 3 Закону № 1682-VII  заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу Служби безпеки України.
За приписами частини першої  статті 5 Закону № 1682-VII  органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим  Законом, є Міністерство юстиції України.
Згідно з частиною другою статті 5 цього ж Закону Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим  Законом  розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:
1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою  статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;
2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;
3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої  статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.
Частиною дванадцятою  статті 5 Закону № 1682-VII  передбачено, що у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII, не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
Згідно з частиною першою  статті 7 Закону № 1682-VII  відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою  статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону України "Про очищення влади"  (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.
Відповідно до частини другої  статті 7 цього Закону  інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається:
на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим  Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої  Законом України "Про запобігання корупції", відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;
на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів;
під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі;
у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.
Згідно з частиною третьої  статті 7 Закону № 1682-VII  Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього  Закону:
1) прізвище, ім`я, по батькові;
2) місце роботи, посада на час застосування положення цього  Закону;
3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених  статтею 1 цього Закону;
4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою  статті 1 цього Закону.
Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.
Пунктом 2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим  Законом  керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій    статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою    статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою    статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення    Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закон № 1682-VII  був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:
1)  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;
2) прецедентного права національних конституційних судів;
3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:
- "Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів" № 1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));
- "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить "Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права" (далі - Керівні принципи ПАРЄ).
17.10.2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі "Полях та інші проти України" (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24.02.2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі "Полях та інші проти України"), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів  Закону № 1682-VII.
У цій справі ЄСПЛ, вирішуючи питання про прийнятність скарги за статтею 6 Конвенції, визнав застосовною її цивільний аспект за пунктом 1, а також розглядав питання застосовності і кримінального аспекту за частиною 2. На застосуванні статті 6 Конвенції в її кримінальній частині наполягали другий і третій заявники з посиланням на ухвалу у справі "Матиєк проти Польщі" (Matyjek v. Poland), заява № 38184/03, ЄСПЛ 2006 VII) та інші справи щодо люстрації у Польщі.
ЄСПЛ на основі критерій Енгеля (рішення у справі "Енгель та інші проти Нідерландів" (Engel and Others v. the Netherlands), від 08 червня 1976 року, пункт 82) зазначив, що у згаданому рішенні у справі "Матиєк проти Польщі" (Matyjek v. Poland) (пункти 49-58), доходячи висновку, що польське люстраційне провадження могло вважатися "кримінальним", Суд врахував те, що воно здійснювалося відповідно до Кримінально-процесуального кодексу Польщі, що характер дій, за які заявника було піддано люстрації, а саме подання неправдивої заяви, був аналогічним такому злочину, як надання неправдивих показань, і що застосоване до нього покарання, неможливість обіймати широке коло посад державної служби протягом десяти років, було суворим (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 155).
Натомість у цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що поведінка заявників, за яку до них були застосовані заходи, передбачені  Законом № 1682-VII,не кваліфікувалася як "кримінальна" відповідно до національного законодавства та не була аналогічна будь-якій формі кримінальної поведінки: вона полягала у тому, що вони обіймали свої посади, коли при владі був Президент Янукович. Однак лише серйозність покарання не є достатньою для того, щоб провадження розглядалося відповідно до "кримінального" законодавства (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 156-157).
За такої умови, ЄСПЛ з посиланням на оцінку Верховного Суду у справі № 800/186/17, де останній указав, що мета люстраційних заходів полягала не у покаранні а у відновленні довіри до державних установ (пункт 92), дійшов висновку, що характер і суворість передбачених  Законом №1682-VII  не були такими, щоб вважатися "кримінальними" для цілей Конвенції. Отже кримінальний аспект статті 6 Конвенції є незастосовним ЄСПЛ вважав, що порушене заявниками питання про те, чи існувало достатнє обґрунтування застосування до них таких серйозних заходів, передбачених Законом №1682-VII, має бути розглянуте у контексті скарг заявників за статтею 8 Конвенції (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 158-159).
Колегія суддів зауважує, що станом на момент розгляду цієї справи в апеляційній інстанції це рішення набуло статусу остаточного та підлягає обов`язковому врахуванню судами під час вирішення справ цієї категорії в рамках міжнародних зобов`язань за Конвенцією.
Необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.
Суди зобов`язані відповідно до частини першої  статті 129 Конституції України  вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів "згідно із законом" означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України", із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі  Закону №  1682-VII  становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.
У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що  Закон № 1682-VII  вплинув на заявників у трьох аспектах:
1) їх звільнили з державної служби;
2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років;
3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону №1682-VII.
За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 209).
У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі  Закону № 1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі  Закону № 1682-VII  можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони "необхідні у демократичному суспільстві" у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.
В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією "демократії, здатної себе захистити", що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців ("демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована") та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.
За висновком ЄСПЛ його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені  Законом № 1682-VII  заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних з переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджувальними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.
Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ аналізував ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента Януковича, який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був ОСОБА_3 , незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період. 
Отже, стверджувальна загроза, яку широке коло осіб, до яких застосовувалися передбачені  Законом № 1682-VII заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці зі спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 275).
ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі "Анчев проти Болгарії" (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі "Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства" [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі "Анчев проти Болгарії" (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі "Жданока проти Латвії" [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі "Жданока проти Латвії", пункт 115) (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 292-293).
Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі "Полях та інші проти України", ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених  Законом № 1682-VII  заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі  Закону  лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_4 був Президентом України (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 294).
ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення  Верховною Радою України Закону № 1682-VII. Навпаки, у  статті 1 Закону  серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено "презумпцію невинуватості" та "індивідуальну відповідальність". На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями  Закону  та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 72, 297).
У ситуації заявників у справі "Полях та інші проти України" ЄСПЛ констатував, що передбачені  Законом № 1682-VII  заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан Янукович став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана Януковича. Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених  Законом № 1682-VII, є прихід до влади пана Януковича, а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 299-300).
Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених  Законом № 1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених  законом  обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування  Закону № 1682-VII  (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 301-302).
У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.
  Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений  Законом № 1682-VII,суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.
У цій справі до позивача був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі  Закону № 1682-VII,законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі "Полях та інші проти України", оскільки за висновками ЄСПЛ саме  Закон № 1682-VII,що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.
Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що  Закон № 1682-VII  виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.
  Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у  принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).
Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети  Закону № 1682-VII  - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.
Тож заборона перебування на зазначених у  Законі № 1682-VII  посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й  принципам Закону № 1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року (справа № 817/3431/14).
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених обставин випливає, що позивача було зараховано в розпорядження начальника Штабу - заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії, а потім зараховано в розпорядження начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України по посаді офіцера з особливих доручень IV категорії, у зв`язку із застосуванням до нього заборон, передбачених  Законом № 1682-VІІ із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). Довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідній посаді, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
У питанні застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація)  закон  не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи.    
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність у  Законі № 1682-VII  процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другої  статті 2 КАС України.
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний Суд по справі № 817/3431/14 у постанові від 03.06.2020 року сформулював правову позицію, відповідно до якої заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. 
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи Міністерства юстиції України про те, що вирішення питання про виключення відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII, є можливим лише після ухвалення судом відповідного рішення, з огляду на таке.
За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" Суд розглядав внесення відомостей про осіб заявників до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII  як одного із трьох аспектів, які вплинули на приватне життя заявників у контексті статті 8 Конвенції. Суд вважав, що поєднання цих заходів мало дуже серьойзні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них.
  ЄСПЛ констатував, що відомості про застосування до заявників заходів, передбачених  Законом № 1682-VII, було одразу оприлюднено ще до того, як було розглянуто їхні позови.  Закон № 1682-VII  не вимагав будь-якого доведення індивідуальної вини, а його оголошена мета полягала в "очищенні" державної служби від осіб, які асоціювалися з "узурпацією влади", підривом основ національної безпеки та оборони і порушеннями прав людини. За таких обставин застосування заходів, передбачених  Законом № 1682-VII, ймовірно було тісно пов`язано із соціальною та професійною стигматизацією, як стверджували заявники. Не стверджувалося, що на практиці  Закон  не мав такого ефекту (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 210).
Щодо цього Венеціанська комісія також висловлювала свої зауваження до  Закону №1682-VII, на які в тому числі посилався і ЄСПЛ під час розгляду справи "Полях та інші проти України".
У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення  статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього  Закону, що створюється і ведеться Міністерством юстиції України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування.
Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно "Колишньої Югославської Республіки Македонія" заявляла, що "публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду" (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).
Оскільки у  Законі № 1682-VII  не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наслідкові дії Міністерства юстиції щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону №1682-VII, призводять до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю, а також правомірно зобов`язав Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону № 1682-VII, відомості стосовно ОСОБА_1 . 
Оцінюючи пропорційність обмежень у їх сукупності, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані накази Голови Служби безпеки України від 24.10.2014 року №10/24-ос та Голови Служби безпеки України від 31.12.2015 року №1489-о не відповідають критеріям правомірності, наведених у частині другій  статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Оскільки означені правові висновки слугують підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів, залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Інші доводи апеляційних скарг відповідачів означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова