ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 736/273/20
Головуючий у першій інстанції - Чурупченко М. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/727/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів - Євстафієва О.К., Мамонової О.Є.,

сторони справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Корюківського  районного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Корюківка Чернігвіської області,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -12.03.2021,
                                   У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 17.11.2005 в розмірі 134353,23 грн та 2102 грн судових витрат.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 17.11.2005 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  
При підписанні заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, що викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис у заяві. Укладений договір відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК є договором приєднання. 
Щодо зміни кредитного ліміту та розміру відсоткової ставки в односторонньому порядку ставки банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг, положеннями яких передбачена можливість односторонньої зміни банком Тарифів та інших невід`ємних частин договору.   
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, не надавав своєчасно банку грошові кошти на погашення використаного кредиту та інших витрат відповідно до умов договору, зв`язку з чим станом на 31.12.2019 утворилась заборгованість в загальній сумі 320145,07 грн, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 3999,30 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 311550,83 грн та нарахованої пені в розмірі 4594,94 грн.
Із зазначеного боргу банк просить стягнути з ОСОБА_1 частину заборгованості у сумі 134353,23 грн, яка складається з 3999,30 грн заборгованості за кредитом та 130353,93 грн заборгованості по процентам за користування кредитом з 17.11.2005 по 30.12.2018. 
На час звернення з позовом відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, не погашає заборгованість, чим порушує законні права та інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що стало підставою звернення для вирішення спору в судовому порядку.

Заочним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 06.07.2020 позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.
Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 17.12.2020 заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення задоволено, заочне рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 06.07.2020 скасовано.
Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 03.03.2021 позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору в розмірі 3999,30 грн та 62,42 грн судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати. Вважає, що рішення районного суду в частині відмови у стягненні заборгованості прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. 
Скаржник наголошує, що відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач згоден, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. В тексті підписаної заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році, з порядком погашення - 7% від суми заборгованості щомісячними платежами. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постановах від 12.02.2020 у справі № 136/840/17, від 23.12.2019 у справі № 572/1169/17, банк стверджує, що в даному випадку сторони узгодили розмір відсоткової ставки в тексті анкети-заяви, на що суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за відсотками по кредитному договору. 
Крім того, 13.10.2011 відповідачем було підписано довідку про умови кредитування, в якій сторони узгодили базову відсоткову ставку за користування кредитом 2,5 % на місяць, розмір та строк внесення щомісячних платежів, порядок нарахування пені, отже сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору кредитування, що також підтверджується висновками Верховного Суду в постановах від 04.12.2019 у справі № 750/6058/17-ц, від 23.12.2019 у справі № 572/1169/17, від 12.02.2020 у справі № 382/327/18-ц, від 26.02.2020 у справі № 355/1091/17.
Відповідач користувався кредитними коштами, частково погашав заборгованість, що підтверджує отримання ним кредитної картки, при цьому не звертався до банку з підстав неправильного нарахування відсотків, отже фактично знав та погоджувався з Умовами та Тарифами, включаючи їх наступні зміни.  
Позивач зазначає, що розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались, з позовом про визнання кредитного договору недійсним відповідач не звертався, натомість добровільно уклав кредитний договір, діяв вільно та усвідомлював обсяг взятих на себе зобов`язань і не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту.  
На думку скаржника, судом першої інстанці залишено поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц, від 08.07.2019 у справі № 923/760/18, від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17, від 17.04.2019 у справі № 666/388/16-ц, від 10.06.2020 у справі № 522/14440/15-ц, від 01.09.2020 у справі № 293/599/19-ц, від 24.02.2021 у справі № 285/3500/19, що в силу ч. 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у подібних правовідносинах.
Враховуючи наведене скаржник вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині і є підставою для зміни рішення. 

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 3999,30 грн заборгованості за кредитом не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Судове рішення в оскаржуваній частині вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що позивач без згоди ОСОБА_1 постійно змінював в одноособовому порядку розмір відсотків за користування кредитом в сторону збільшення  та зробив свої розрахунки на значну суму заборгованості, при цьому ніякої письмової пропозиції відповідачу  не надсилав і не надав суду доказів надсилання йому таких пропозицій.
Крім того, районний суд зазначив, що заборгованість по відсоткам за користування кредитом має стягуватись по строк дії укладеного кредитного договору , що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Здійснені відповідачем розрахунки з 17.11.2005 по 30.12.2018, отже, з огляду на встановлений законом трирічний термін звернення до суду, закінчився строк позовної давності для вимог, розрахованих позивачем.
Суд також звернув увагу, що згідно з п.2.1.1.5.2, п.2.1.1.6.2, п.2.1.1.10.5, п.2.1.1.11.1 наданих позивачем до позовної заяви «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом позивача від 06.03.2010 р. №СП-2010-256, з якими позивач не знайомив відповідача при видачі кредиту, наданий кредит є споживчим. 
У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.
Водночас, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками в оскаржуваній частині враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 17.11.2005 ОСОБА_1 було підписано заяву SAMDN22000004593293, запропоновану банком, за текстом якої вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився та згоден з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, погодився з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В заяві відповідач виявив бажання оформити кредитну картку Master card в гривневій валюті, бажаний кредитний ліміт за карткою зазначив у розмірі 2000 грн з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. 
У відмітках банку в заяві вказано, що рахунок відкрито 11/08, картка № НОМЕР_1 (а.с. 10). 
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , датою старту карткового рахунку № НОМЕР_1 вказано 13.12.2005, після цього 13.12.2005 було встановлено кредитний ліміт 2430 грн, після неодноразової зміни кредитного ліміту, його було збільшено 07.11.2012 до максимального розміру 4000 грн, після чого 16.01.2020 зменшено до 0 грн (а. с. 48).
Згідно з довідкою банку про надання кредитних карток за кредитним договором № б/н, що був підписаний між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , йому було видано чотири банківськи картки: НОМЕР_1 , яка була відкрита 17.11.2005 з терміном дії до останнього дня вересня 2015 року, НОМЕР_2 , відкрита 13.10.2015 з терміном дії до останнього дня грудня 2017 року, НОМЕР_3 , відкрита 06.05.2017 з терміном дії до останнього дня травня 2021 року, НОМЕР_3 , відкрита 14.06.2017 з терміном дії до останнього дня травня 2021 року (а.с. 47).
13.10.2011 відповідач звернувся до банку та особисто підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN22000004593293, уладеному з ОСОБА_1 . За змістом вказаної довідки картковий рахунок відповідача відкрито у гривневій валюті, з базовою відсотковою ставкою 2,5 % на місяць, що нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році. Сторони також обумовили строк внесення щомісячних платежів, комісій за послуги банку, порядок та умови нарахування неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості. У довідці зазначено, що з фінансовими умовами надання платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку суми оплати за використання кредитних коштів ОСОБА_1 ознайомлений (а.с. 11). 
З розрахунку, наданого банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 31.12.2019 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість, з якої банком визначено суму до стягнення в загальному розмірі 134353,23 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3999,30 грн, заборгованості за  відсотками з 17.11.2005 по 30.12.2018 в сумі 130353,93 грн (а.с. 4-9).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед банком ОСОБА_1 належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість. З розрахунку заборгованості та виписки за договором (а.с. 39-46) вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також на погашення заборгованості частково повертав надані банком кошти, останній раз - 14.06.2017 в сумі 5,06 грн (а.с. 39 зворот). 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Отже, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача за виданим кредитом. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.12.2020 у справі № 161/5267/20, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.
Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_1 договірного зобов`язання в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів. Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, нарахованими за період з 17.11.2005 по 30.12.2018 в сумі 130353,93 грн.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір відсотків і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.11.2005, посилався на положення Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12-17, 51-56), зі змінами, внесеними наказами банку № С-169 від 23.08.2006, № СП-2014-6915682 від 18.08.2014 (а.с. 57-60, 103-107) як невід`ємні частини спірного договору, крім того, скаржник наголошував, що в підписаній відповідачем заяві зазначена базова відсоткова ставка - 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році, а у підписаній 13.10.2011 довідці про умови кредитування така ставка зазначена у розмірі 2,5 %, а у подальшому банк змінював відсоткову ставку на підставі вищевказаних Умов, отже, на думку скаржника, сторонами погоджено умови кредитування та нарахування відсотків за користування кредитними коштами.  
Однак, оцінюючи доводи позивача про те, що заява позичальника разом з цими Умовами та правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів дотримується правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Надані банком роздруківки наказів про внесення змін до умов кредитування не містять будь-яких даних щодо ознайомлення з ними відповідача та інформації щодо його зобов`язань за кредитним договором.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. 
Боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку (постанови Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 515/8/18, від 14.03.2018 у справі №515/1844/16-ц).
Матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору було узгоджено щомісячну відсоткову ставку за кредитом у розмірі 3%, а з 13.10.2011 - 2,5%. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув. Доводи скаржника в цій частині є слушними.

Строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки (до травня 2021 року). У межах цього строку позичальник зобов`язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 740/875/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення суми кредиту до подання даного позову. Отже, подання позову 04.03.2020 розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору  і саме до цієї дати позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

У заяві про перегляд заочного рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 06.07.2020, поданій ОСОБА_1 04.08.2020, останній зазначав про сплив строку позовної давності щодо позовних вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованих з 17.11.2005 по 30.12.2018.   

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначила, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Згідно з умовами, узгодженими сторонами у підписаній 13.10.2011 відповідачем довідці, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним.
Позивач звернувся з позовом 04.03.2020 (а.с. 1), отже загальна позовна давність тривалістю у три роки відраховується з 05.03.2017, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитом в період з 17.11.2005 по 04.03.2017 слід відмовити на підставі ст. 267 ч.4 ЦК України.
Висновок районного суду про те, що банком було пропущено строк позовної давності, а тому позов в частині стягнення відсотків задоволенню не підлягає в повному обсязі - є помилковим.
25 березня 2017 року банк набув право нарахування відсотків за користування кредитом за лютий 2017 року, отже для здійснення розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за відсотками слід враховувати період з березня 2017 по грудень 2018 включно (в межах позовних вимог). 

Із розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що в період з березня 2017 по грудень 2018 банк щомісячно нараховував відсотки за річною процентною ставкою 43,2 %, що становить 3,6 % на місяць.

Суд першої інстанції правильно встановив, що зміна відсоткової ставки з 2,5 % до 3,6% та розрахунок заборгованості у збільшеному розмірі були проведені банком безпідставно, однак, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків суд не врахував правовий висновок Верховного Суду в постанові від 07.10.2020 у справі № 673/69/16-ц, відповідно до якого 
«суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові».

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, виходячи з узгодженої сторонами відсоткової ставки. 
За вказаний період заборгованість процентів, нарахованих із розрахунку 2,5% на місяць, становить 2 098,76 грн (3815,92 грн (залишок заборгованості за тілом кредиту станом на 28.02.2017):100 х 2,5% х 22 місяці (з березня 2017 по 31.12.2018) = 2098,76 грн), отже зазначена сума процентів підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 

З огляду на викладене вище рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2098,76 грн. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судового збору підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнутого судового збору з 62,42 грн до 105,10 грн.

Позовні вимоги скаржника в оскаржуваній частині задоволені на 1,6 % (2098,76 х 100% : 130353,93 = 1,6). При подачі апеляційної скарги позивач сплатив - 3153 грн (а.с.161). Відповідно, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 50,45 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.1,4, 381-384, 389 ЦПК України,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 17.11.2005 по відсотках за користування кредитом - скасувати та частково задовольнити вимоги в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 (с. Прибинь, Корюківського району, Чернігівської області , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) заборгованість за кредитним договором в розмірі 2098,76 грн. 

В задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих за користування кредитом в період з 17.11.2005 по 04.03.2017 - відмовити.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити, збільшивши суму судових витрат, що стягуються з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з 62,42 грн до 105,10 грн. 

Стягнути з ОСОБА_1 (с. Прибинь, Корюківського району, Чернігівської області , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) 50,45 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України
  
Судді Чернігівського апеляційного суду                      
                                                                                          Боброва І.О.  

                                                                                         Євстафіїв О.К.

                                                                                         Мамонова О.Є.

                                       Повний текст постанови складений   25.05.2021 .