Справа № 408/2224/17-ц 
Провадження № 22-ц/810/773/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року                                                     місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Стахової Н. В.,
суддів: Назарової М.В., Карташова О.Ю.
за участю секретаря 
судового засідання: Залюшного О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє  адвокат Старовойтов Олександр Вікторович,  на заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Карягіної В.А., в приміщенні того ж суду 
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних, інфляційних втрат
                                       в с т а н о в и в:
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, відшкодування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу. 
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 грудня 2013 року він позичив відповідачу гроші в сумі 498 000 грн. Відповідач зобов`язався повернути позику до 16 березня 2014 року, що підтверджується розпискою. Разом з тим, відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання та у зазначений термін грошей не повернув. Позивач вказує, що загальна сума заборгованості за договором позики становить 498 000 грн. Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання, тому відповідно до частини другої статті 625 ЦК України він має також сплатити 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати. 
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь основну суму боргу у розмірі 498000 грн, інфляційні втрати у сумі 494532,62 грн та 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання в сумі 45925,15 грн.
Також позивач вказуючи, що відповідачем було складено другу розписку про отримання в борг 7000 доларів США та 287000 грн, які зобов`язався повернути 30 квітня 2014 року, але не виконав свого зобов`язання, просив стягнути з відповідача основну суму боргу у розмірі 475817,96 грн, інфляційні втрати у сумі 266728,68 грн та 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання в сумі 42104,15 грн.
Заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 1822 785 грн 56 коп. та судові витрати в сумі 8000 грн. 
Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 23 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старовойтов Олександр Вікторович, про перегляд заочного рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старовойтов Олександр Вікторович, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розписка про отримання ОСОБА_1 7000 доларів США та 287000 грн, була дійсно частково їм складена, але кошти він не отримував. Оригінал частково складеної розписки залишився у ОСОБА_2 , оскільки останній планував передати кошти відповідачу у майбутньому. Розписка була складена частково за тих обставин, що під час їх зустрічі у м. Луганську біля будівлі обласного МВС України в Луганській області було розпочато її захоплення проросійськими активістами. Дати отримання коштів вказана розписка не містить, що підтверджує факт відсутності моменту передачі коштів позичальнику. Відсутність оригіналу вказаної розписки є підставою для відмови у позові. Крім того скаржник вважає хибними посилання суду на належне його повідомлення про час та місце судового розгляду справи, шляхом розміщення оголошення у газеті «Луганщина», оскільки матеріали справи містять обставини розміщення оголошення про його виклик до суду у друкованому засобі масової інформації з іншою назвою. Газета «Луганщина» не входить до переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких в 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідомо. За таких обставин просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, зокрема до стягнення боргу, інфляційних втрат, 3% річних за розпискою від 23 грудня 2013 року, бо у перегляді заочного рішення його заяву, в якій він просив застосувати строк позовної давності, залишено без задоволення. До того ж розрахунок інфляційних втрат за вказаною борговою розпискою зроблений невірно, оскільки строк повернення позики – 16 березня 2013 року включно, для обрахування інфляційних втрат не може використовуватися період, під час якого не відбувалося прострочення заборгованості.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 . 
У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 – адвокат Старовойтов О.В. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити з підстав викладених у ній.
       Представник ОСОБА_3 – адвокат Місечко В.М. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку. 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за розписками суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у строк обумовлений договором свої зобов`язання не виконав та не повернув позивачу позичені ним кошти.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та суми боргу з врахуванням індексу інфляції, суд першої інстанції виходив з приписів ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно розписки  від 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 498000 грн та зобов`язався повернути їх до 16 березня 2014 року (т. 1 а.с. 8).
Згідно другої розписки ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 7000 доларів США та 287000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 30 квітня 2014 року. 
Колегією суддів було оглянуто оригінали розписок та приєднано до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору  позики та його умов може бути представлена розписка  позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, письмова форма договору позики  унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, досліджуючи боргову розписку необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.
Так, чинне законодавство України не передбачає критерії, яким повинна відповідати боргова розписка. Разом з тим, з вищевказаними розписками  вбачається, що відповідач взяв у борг позивача грошові кошти та зобов`язався їх повернути, таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами було укладено договори позики. Крім того, згідно приписів ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, проте оригінали  вищевказаних розписок  станом на день подання позовної заяви, знаходилися у позивача, що дає підстави вважати, що борг відповідачем повернутий не був.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Стосовно розписки, за якою ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 7000 доларів США та 287000 грн, колегія суддів зауважує наступне.
Так, в матеріалах справи наявний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних нарахованих на прострочену заборгованість (т. І а.с. 5-6), який не відповідає вимогам закону, а тому колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних у зазначеному судом розмірі.
Так, днем повернення коштів є 30.04.2014, тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно обраховуватися з 01.05.2014. Таким чином 3% річних за період з 01.05.2014 по 10.04.2017 складають 25381,80 грн (3%х1076/365х287000), розмір інфляційних втрат складає 251612,90 грн (287000х187,67/100-287000).
Оскільки між сторонами у встановленій законом формі укладено договір позики, який належним чином не виконується боржником (відповідачем), з останнього на користь позивача підлягає стягненню борг у сумі 475817,96 грн (287000+188817,96), 3% річних - у сумі 42080,55 грн (25381,80+16698,75), інфляційні втрати у сумі 251612,90 грн, всього 769511,41 грн.
Неприйнятними є доводи скаржника про те, що позивач не довів передачу йому грошей у борг, оскільки належним доказом отримання грошей у борг є боргова розписка, яка власноруч написана відповідачем. Те, що в розписці не зазначена дата її написання, не впливає на зміст договору позики, оскільки істотною умовою договору позики є предмет договору, якими є грошові кошти.
Що стосується розписки від 23.12.2013, то колегія суддів приходить до наступного. 
У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
В статті 257 Цивільного кодексу України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, Біловодським районним судом Луганської області було ухвалено заочне рішення, відповідач участі у справі не брав, оскільки був повідомлений шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, у заяві про перегляд заочного рішення, в якій він просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, йому було відмовлено, що позбавило його права заявити клопотання про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції. За таких обставин колегія суддів ввважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, враховуючи вищенаведені обставини. 
       Як вбачається з розписки від 23.12.2013 відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 16.03.2014, отже строк позовної давності сплив 16.03.2017. З позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 27.04.2017, про що свідчить штемпель на поштовому конверті. 
       Враховуючи, що позивач звернувся з позовом поза межами строку позовної давності, позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу сумі 498 000 грн, 3% річних у сумі 45925,15 грн, інфляційних втрат у сумі 494532,62 грн задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
       Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенню позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
       З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3377,29 грн (769511,41х8000/1822785,56).
       Оскільки апеляційна скарга частково задоволена, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 5085 грн (769511,41х8800/1822785,56=3715), 8800-3715=5085.
       Таким чином різниця, яку повинен сплатити позивач відповідачу становить 1707,69 грн (5085-3377,30).
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старовойтов Олександр Вікторович задовольнити частково.
Заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року скасувати. 
Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних, інфляційних втрат задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики у розмірі 475 817 (чотириста сімдесят п`ять тисяч вісімсот сімнадцять) грн 96 коп., 3% річних у сумі 42080 (сорок дві тисячі вісімдесят) грн 55 коп., інфляційні втрати у сумі 251 612 (двісті п`ятдесят одна тисяча шістсот дванадцять) грн 90 коп., всього 769 511 (сімсот шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот одинадцять) грн 41 коп. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1707 грн 69 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складення повного тексту постанови 23 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді