ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/16013/20 пров. № А/857/3177/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шинкар Т.І., Онишкевича Т.В.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року   (ухвалене головуючим-суддею Ксендзюком А.Я. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (далі – ТУ ДСА, відповідач) щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 згідно ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 та стягнути з ТУ ДСА недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за вказаний період в сумі 216   595,40 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволені позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 18.04.2020 набрав чинності   Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13.04.2020 (далі - Закон №553-IX), згідно п.10 розділу І якого   Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі – Закон №294-IX)   доповнено статтею 29 такого змісту (тут і надалі в редакції, яка діяла до ухвалення   Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020) : «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується при нарахуванні суддівської винагороди, грошового забезпечення суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Відтак, ТУ ДСА, як розпорядник бюджетних коштів не може виплачувати позивачу суддівську винагороду протягом згаданого періоду понад виділені для цього бюджетні асигнування, на власний розсуд вирішуючи який нормативно-правовий акт потрібно виконувати.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Рожищенського районного суду Волинської області.
З 18.04.2020 по 28.08.2020 позивач отримав суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата суддівської винагороди позивача із застосуванням обмежень, визначених ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» здійснювалася у період з 01.07.2020 по 27.08.2020, тобто нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення його прав та гарантій незалежності судді.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.   Конституція України   має найвищу юридичну силу.   Закони   та інші нормативно-правові акти приймаються на основі   Конституції України   і повинні відповідати їй. Норми   Конституції України   є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі   Конституції України   гарантується.
Відповідно до   ст.130 Конституції України,   держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі   Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі – Закон №1402-VIII)   зазначено, що цей   Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1402-VIIІ, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються   Конституцією України   та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до   Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   (ч.2 ст.4 Закону №1402-VIIІ).
Частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що    суддівська винагорода регулюється цим   Законом   та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь та роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII (яка згідно рішення Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції   Закону №1774-VIII), базовий розмір посадового окладу судді становить : 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
18.04.2020 набрав чинності   Закон №553-IX, пунктом 10 розділу І якого Закон №294-IX доповнено статтею 29 такого змісту : «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).
З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно Закону України №1401-VIII від 02.06.2016 «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»   (далі - Закон №1401-VIII).
Цим   Законом, з-поміж іншого,   ст.130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. 
У контексті спірних правовідносин слід наголосити на тому, що   Конституція України   у редакції   Закону №1401-VIII   вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».
З цією конституційною нормою співвідносяться норми ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є Закон про судоустрій.
Наявність в   Конституції України   згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним   законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк   Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Норми   Конституції України   є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли   закон   чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта   статті 7 КАС України).
Розмір суддівської винагороди визначено у   ст.135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої   статті 130 Конституції України.
Зміни до цього   Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року) не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
Щодо Закону №553-ІХ, на який покликається відповідач, то з урахуванням наведеного вище, суддів зазначає, що цей Закон, який не є законом про судоустрій, ним чи іншим   законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII   (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності   Законом   №553-ІХ, має вирішуватися на користь   Закону №1402-VIII.
Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як-от як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.
У цьому зв`язку колегія суддів, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми   статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей   закон   прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ). 
Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність»   Закону №1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний   закон   з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).
Закон №294-ІХ   (у редакції   Закону №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій   статті 95 Конституції України   та деталізовані у   Бюджетному кодексі України. Цей закон не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.   Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.      
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обмеження позивачу виплати суддівської винагороди, починаючи з 18.04.2020, на підставі   ст.29 Закону №294-ІХ   (зі змінами, внесеними   Законом №553-ІХ) було протиправним. 
Додатково, колегія суддів наголошує, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч.1, 3 ст.29 Закону №294-ІХ від 14.11.2019 зі змінами та абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №553-ІХ, які втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи відповідача з покликанням на ту обставину, що розпорядником бюджетних коштів в даній ситуації виступає ДСА України, оскільки за змістом ч.3, 4 ст.148 Закону №1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Вирішуючи даний спір, колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.03.2021 по справі №340/1916/20.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду    -    без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1, 10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу. 
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі №140/16013/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Т. І. Шинкар 	
 	 	Т. В. Онишкевич