Справа № 127/6508/20
Провадження № 22-ц/801/1046/2021
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року	Справа № 127/6508/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       судді-доповідача Денишенко Т. О.,
       суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П., 
розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у приміщенні апеляційного суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця 
ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачу-
вану відпустку, частини невиплаченої заробітної плати,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2021 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Луценко Л. В., повний текст якого складений 19 березня 2021 року, 

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця ( далі - ФОП ) ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачувану відпустку та частини невиплаченої заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані наступним. Починаючи з 14 березня 2016 року до 30 грудня 2019 року  ОСОБА_1 працювала у відповідачки на посаді продавця-консультанта повний робочий день у магазині у приміщенні ТРЦ «Мегамол» по вул. 600-річчя, № 17 у м. Вінниці. Зазначає, що належним чином працевлаштована не була, офіційно була працевлаштована лише з 28 березня до 30 травня 2018 року, та з 12 вересня 2018 року до 30 серпня 2019 року, в інші періоди вказаного проміжку роботи працювала без офіційного працевлаштування, повний робочий день. Відповідний час роботи їй не оплачувався, відповідачка фактично виплачувала лише 750,00 гривень заробітної плати на місяць, чим істотно порушувала право ОСОБА_1 на належну оплату праці. Позивачка була двічі звільнена з роботи, однак звільнення проведені з істотним порушенням законодавства про працю, без погодження з позивачкою чи її заяв, тобто за ініціативою роботодавця без відповідних на те підстав. У загальному  ОСОБА_1 фактично працювала у відповідачки три роки і дев`ять місяців, проте жодного разу не була у відпустці, тому має право на компенсацію за 90 днів відпустки, сума якої з огляду на розрахунок відповідно до мінімальної заробітної плати ( заробітна плата позивачки була нижчою ) становить 12803,40 гривні. Крім цього, оскільки позивачка фактично отримувала 750,00 гривень заробітної плати щомісяця, що є значно меншим за встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати та рівень оплати, визначений трудовим договором,  ОСОБА_1 здійснила власний розрахунок розміру належної їй заробітної плати, що має бути виплачена за кожен рік роботи у відповідачки. Ці кошти не виплачені, тому стягненню підлягає частина від цієї суми у розмірі 2000,00 гривень. За таких обставин позивачка просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 частину невиплаченої заробітної плати в сумі 2000,00 гривень та компенсацію за невикористані щорічні відпустки тривалістю за весь час роботи у 90 днів у розмірі 12803,40 гривні.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо стягнення заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишені без розгляду, з чим позивачка погодилася.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матері-ального та процесуального права, за неналежного дослідження, оцінки доказів та зазначає про неврахування судом її роботи повний робочий день протягом усього періоду працевлаштування з рівнем оплати праці, що був істотно нижчим, встановленого законом. Жоден з наданих відповідачкою доказів про умови працевлаштування не підписаний скаржницею, що суперечить вимогам трудового законодавства, її податкова звітність не відповідає дійсним умовам, що склалися, не підтверджує факт працевлаштування, умови трудового договору та розмір заробітної плати. Судом безпідставно визначений розмір отримуваної позивачкою заробітної плати, залишені поза увагою її доводи стосовно дійсно виплачуваного її розміру; неналежно досліджені надані позивачкою докази, не враховані показання свідків. Скаржниця вважає, що книга нарахування заробітної плати, інші відомості на підтвердження одержання нею будь-яких виплат, які не містять її власного підпису про одержання коштів, мають бути визнані неналежними. Крім того, вона не отримувала жодних компенсаційних або інших виплат за невикористані відпустки, хоча мала право на їх отримання. 
Користуючись наданим законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 15 квітня 2021 року правом, представник відповідачки адвокат Фльорків О. В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права. Адвокат зазначає, що ОСОБА_1 за захистом своїх прав, не пов`язаних з порушенням законодавства про оплату праці, у встановлені законом порядку і строки не зверталася. Підстави та обставини звільнення позивачки із займаної нею посади, умови її праці, періоди прийняття на роботу та оформлення трудових відносин з відповідачкою в установленому порядку теж не оскаржувалися. Окремих позовних вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 у конкретні періоди позивачка не заявляла. Представник відповідачки вважає вірною оцінку судом першої інстанції наданих сторонами доказів у справі. 
Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені суду докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає указаним вимогам.
Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2018 року між ОСОБА_1 як працівником та ФОП ОСОБА_2 як роботодавцем був укладений трудовий договір № 3, за умовами якого, зокрема, працівник зобов`язалася виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язалася оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 гривень на місяць у відповідності до відпрацьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу. Час виконання робіт установлювався з 9.00 до 13.00 години або з 14.00 до 17.00 години. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки становив 24 календарні дні. Строк дії договору не визначений.
Згідно запису № 23 в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 на підставі трудового договору від 28 березня 2018 року № 3 відповідачкою внесені відомості про прийняття позивачки на роботу продавцем-консультантом. Відповідно до запису № 24 у трудовій книжці НОМЕР_1 відповідачкою 30 травня 2018 року внесені відомості про звільнення позивачки з посади продавця-консультанта на підставі розірвання трудового договору за угодою сторін. 12 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений трудовий договір № 8, за умовами якого працівник зобов`язалася виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язалася оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 гривень на місяць у відповідності до відпрацьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу. Як вбачається із запису № 25 у трудову книжку НОМЕР_1 на підставі цього трудового договору внесені відомості про прийняття позивачки на роботу продавцемконсультантом. Згідно із записом № 26 у трудову книжку позивачки 30 серпня 2019 року внесені відомості про звільнення її з роботи продавця-консультанта за угодою сторін. Відповідно до пункту першого статті 36 КЗпП України трудовий договір від 12 вересня 2018 року № 8 розірваний 30 серпня 2019 року. 
У період з 28 березня по 30 травня 2018 року відповідно до табелів обліку робочого часу за березень, квітень та травень 2018 року ОСОБА_1 відпрацювала всього 168 годин. Відповідно до відомостей на виплату коштів за березень 2018 року № 4, за квітень 2018 року № 5, за травень 2018 року № 6, відміток у книзі нарахування ФОП ОСОБА_2 заробітної плати, а також згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, за цей період часу позивачці було нараховано всього 4112,11 гривень заробітної плати, з яких 220,69 гривень відпускних, а готівкою після утримання податків і зборів виплачено 3691,23 гривню. За вказаний період роботи заяву про надання частини щорічної відпустки ОСОБА_1 роботодавцю не подавала. 
При звільненні 30 травня 2018 року позивачці виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за два місяці роботи у кількості 4 календарні дні в сумі 220,69 гривень. Відповідні відомості відображені відповідачкою у податковій звітності за цей період.
У період з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року відповідно до табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 відпрацьовано 916 годин. Згідно з відомостями на виплату грошей, відміток у книзі ФОП ОСОБА_2 з нарахування заробітної плати, згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, за цей проміжок часу позивачці нараховано всього 23047,87 гривень заробітної плати, з яких 1674,21 гривні відпускних, а готівкою після утримання податків і зборів виплачено 21447, 04 гривень.
За цей період часу ОСОБА_1 скористалася правом на 24 календарних дні відпустки з 01 серпня 2019 року по 25 серпня 2019 року, отримавши відповідно до наказу від 01 серпня 2018 року № 12, відомостей книги нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 за серпень 2019 року, відомості на виплату грошей № 9 за серпень 2019 року кошти в рахунок оплати щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 1674,21 гривні. Аналогічні дані відображені відповідачкою у податковій звітності за цей період.
За періоди з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року заробітна плата позивачці не нараховувалася, облік робочого часу не вівся, трудовий договір з ОСОБА_1 не укладався.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено перебування у її трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 у періоди з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року, окремі вимоги про встановлення факту працевлаштування у відповідачки у зазначені періоди не заявлялися. Суд дійшов висновку про неможливість встановити наявність у позивачки права на отримання заробітної плати за вказані періоди, а також компенсації за невикористану оплачувану відпустку при звільненні. Щодо заборгованості ФОП ОСОБА_2 з виплати заробітної плати, у тому числі компенсації за невикористані оплачувані щорічні відпустки у період трудових відносин ОСОБА_1 з 28 березня по 30 травня 2018 року та з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року, то така заборгованість судом не встановлена. Відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, оскільки вони є правильними, об`єктивними, такими, що ґрунтуються на нормах законодавства, яке регулює виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 першочергово наголошує на неврахуванні судом наявності у неї фактичних трудових відносин, що не були належним чином оформлені, а саме у періоди з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року. За ці періоди роботи заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки їй виплачені, що свідчить про очевидне порушення її прав як працівника.
Однак з таким обгрунтуванням скаржниці категорично погодитися не можна внаслідок неналежного доведення таких її вимог, про що вірно зазначено судом першої інстанції. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності між сторонами у справі трудових відносин у зазначені періоди. Колегія суддів не може визнати належними доказами перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 з Фоп ОСОБА_2 у періоди з 14 березня 2016 року по 27 березня 2018 року, з 31 травня 2018 року по 11 вересня 2018 року, з 31 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року фрагменти зошита із записами за різні проміжки часу і з позначенням цифр, адже такі жодним чином не містять вказівки щодо саме працевлаштування і безпосередньо позивачки у ФОП ОСОБА_2 , її графіку роботи та відпочинку, встановлення розміру заробітної плати.
Суд також, не помилившись, критично оцінив показання свідків, що слід визнати правильним, оскільки вони є абсолютно неконкретними, умовними, без вказівки на якісь певні обставини та й взагалі ґрунтуються на повідомленнях самої позивачки, тому такі показання не можуть бути взяті судом до уваги, вони не є достовірними, достатніми, допустимими доказами. Показання ОСОБА_1 у якості свідка теж не можуть розцінюватися судом як належний доказ, зважаючи на її власний інтерес у даній справі та непідтвердженість зазначених нею фактів.
Щодо наданого суду роздрукованого скрін-шоту електронного листування, то слід зазначити, що це листування не може бути використане як доказ у справі у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». З представленої позивачкою суду роздруківки неможливо у будь-який спосіб ідентифікувати відправника повідомлення, зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлень.
Окремі позовні вимоги з приводу встановлення факту працевлаштування у ФОП ОСОБА_2 у вищезазначені періоди позивачкою не заявлялися, судових рішень щодо встановлення цих фактів немає. Відповідно слід погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки за вказані вище періоди. 
Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у зазначені в статті 116 цього Кодексу строки.
За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем ( заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо ).
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу ( частина перша статті 94 КЗпП України ).
Аналогічні положення викладені у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Стаття 2 цього Закону визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки ), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів ) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.
Частиною першою статті 83 КЗпП України, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми ( заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо ), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, окрім іншого скаржниця вказує на те, що заробітна плата за період її офіційного працевлаштування у ФОП ОСОБА_2 з розрахунку встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати їй у повному обсязі виплачена не була, виплачувалася у розмірі 750,00 гривень щомісячно, у оплачуваних відпустках вона не перебувала, відтак належні їй кошти мають бути виплачені роботодавцем - відповідачем у справі. 
Втім з такими аргументами скарги погодитися неможливо, оскільки вони фактично спростовуються матеріалами справи. 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( частини перша та дру-га статті 77 ЦПК України ).
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як слідує з матеріалів справи 28 березня 2018 року між ОСОБА_1 як працівником та ФОП ОСОБА_2 як роботодавцем укладений трудовий договір № 3, за умовами якого, зокрема позивачка зобов`язалася виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язалася оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 гривень на місяць у відповідності до відпрацьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу. Час виконання робіт установлювався з 9.00 до 13.00 години або з 14.00 до 17.00 години. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки визначений у 24 календарні дні. Строк дії договору не визначений. 
Згідно вчиненого ФОП ОСОБА_2 запису № 24 у трудовій книжці НОМЕР_1 позивачки 30 травня 2018 року внесені відомості про звільнення ОСОБА_1 з роботи продавця-консультанта на підставі розірвання трудового договору за угодою сторін. 12 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 знову був укладений трудовий договір № 8, за умовами якого працівник зобов`язалася виконувати обов`язки продавця, а роботодавець зобов`язалася оплачувати працю працівника у розмірі 3723,00 гривень на місяць у відповідності до відпра-цьованого часу на підставі табеля обліку робочого часу. Згідно із записом № 26 в трудовій книжці позивачки 30 серпня 2019 року внесені відомості про звільнення її з роботи продавця-консультанта за згодою сторін відповідно до пункту першого статті 36 КЗпП України; трудовий договір від 12 вересня 2018 року № 8 розірваний 30 серпня 2019 року. Ані зазначені трудові договори, ані звільнення ОСОБА_1 з роботи останньою у жодний спосіб незаконними не визнавалися, нею у судовому порядку не оспорювалися.
У період з 28 березня по 30 травня 2018 року ОСОБА_1 відпрацьовано у ФОП ОСОБА_2 відповідно до табелів обліку робочого часу за березень, квітень та травень 2018 року всього 168 годин, а у період з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року відповідно до табелів обліку робочого часу відпрацьовано 916 годин. Будь-яких інших відомостей щодо періодів та часу роботи позивачки у матеріалах справи немає.
Відповідно до відомостей на виплату грошей за березень 2018 року № 4, за квітень 2018 року № 5, за травень 2018 року № 6 відміток у книзі нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 , а також згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за указаний період позивачці нараховано 4112,11 гривень заробітної плати, з яких 220,69 гривень відпускних. Готівкою ОСОБА_1 виплачено 3691,23 гривню після утримання податків і зборів. За цей період заяву про надання частини щорічної відпустки ОСОБА_1 відповідачці не подавала. 
При звільненні 30 травня 2018 року з роботи позивачці виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку у чотири календарних дні за два місяці роботи у сумі 220,69 гривень. 
Відповідно до відомостей на виплату грошей, відміток у книзі нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 , а також згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, за період з 12 вересня 2018 року по 30 серпня 2019 року позивачці було нараховано всього 23047,87 гривень заробітної плати, з яких 1674,21 гривні відпускних, а готівкою виплачено 21447,04 гривень після утримання податків і зборів. За цей же період ОСОБА_1 скористалася правом на 24 календарних дні відпустки з 01 по 25 серпня 2019 року, отримавши відповідно до наказу від 01 серпня 2018 року № 12 кошти в рахунок оплати щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 1674,21 гривні. Відповідні відомості містяться в книзі нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_2 за серпень 2019 року, у відомості на виплату грошей № 9 за серпень 2019 року.
Аналізуючи укладений між сторонами у справі трудовий договір, ураховуючи відомості табелів обліку робочого часу за відпрацьований позивачкою період, неможливо спростувати правильність проведених відповідачкою нарахувань по заробітній платі, грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку у 2018 році, а також з оплати щорічної відпустки у серпні 2019 року.
Водночас організація обліку нарахування та виплати заробітної плати відображається в документах бухгалтерського обліку та податкової звітності. Проведення нарахування та виплати належних позивачці коштів підтверджується наявною у справі податковою звітністю ФОП ОСОБА_2 за період трудових відносин з ОСОБА_1 . Обов`язок платників податків вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, встановлений пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Виходячи зі змісту частини першої статті 11 вказаного Закону, документи фінансової звітності підписують керівник і бухгалтер підприємства. Жодних винятків для випадку, коли обидві ці функції поєднує один працівник, закон не передбачає. Згідно з частиною третьою статті 8 зазначеного Закону відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган ( посадова особа ), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Разом з тим відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи відповідно до частини восьмої статті 9 цього Закону.
Згідно з пунктом 168.1.1 розділу IV Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує ( виплачує, надає ) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у статті 167 цього Кодексу. При цьому якщо оподаткований дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується ( не надається ) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом України, для місячного податкового періоду ( підпункт 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 Кодексу ). Крім цього податковий агент згідно до пп. «б» п. 176.2 статті 176 Податкового кодексу України зобов`язаний у строки, встановлені для податкового кварталу, подавати до контролюючого органу податковий розрахунок за формою № 1 ДФ.
Наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 111/26556, затверджена форма Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого ( сплаченого ) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ( форма № 1ДФ ) та Порядок заповнення і подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого ( сплаченого ) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку. Відповідно до пункту 2.2 Порядку № 4 визначено, що податковий розрахунок ( форма № 1ДФ ) подається незалежно від того, виплачує чи не виплачує доходи ( заробітна плата ) платникам податку податковий агент протягом звітного періоду. У разі, якщо сума заробітної плати не була отримана працівником з каси підприємства в установлений строк, вона підлягає депонуванню.
Йдеться про те, що при нарахуванні заробітної плати ( брутто ) працівнику з неї автоматично сплачуються податки і збори. Тільки після сплати останніх, заробітна плата ( нетто ) виплачується працівнику. Тобто якщо заробітна плата нарахована, але не виплачена, з неї все одно сплачуються податки та збори, про що залишаються відповідні письмові докази у формі податкової звітності. Якщо ж заробітна плата після сплати податків не виплачена, то вона у податковій звітності фіксується як заборгованість по заробітній платі і подається до Державної фіскальної служби.
На підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 відповідачка надала суду звіти форми № 1ДФ за 2018 рік, перший-третій квартали 2019 року, де відображено виплату заробітної плати, у тому числі й позивачці. 
Порівнянням загальної суми виплаченої заробітної плати та сплаченого податку по відомостях виплати заробітної плати за відомостями, поданими у довідці форми № 1ДФ, розбіжностей не встановлено. Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказані звіти форми № 1ДФ у взаємозв`язку з іншими доказами свідчать про відсутність заборгованості по заробітній платі ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 на противагу доводів останньої. Абсолютно жодних доказів зворотного позивачкою не надано.
Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що позивачка як особа, яка оскаржує рішення суду, не надала достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Аргументи апеляційної скарги особи, яка її подала, в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками місцевого суду, викладеними в оскаржуваному рішенні, невірного розуміння нею вимог чинного законодавства, що регулює наявні правовідносини, та власного помилкового тлумачення характеру спірних правовідносин. Доводи та мотиви позивачки були предметом ретельного розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження і доведення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). 
Оскаржуване ОСОБА_1 рішення суду відповідає критерію його обґрунтованості. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність та об`єктивність постановленого судом оскаржуваного рішення. Колегія суддів не знаходить достатніх і законних підстав для задоволення апеляційної скарги.
Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану оплачувану відпустку, частини невиплаченої заробітної плати - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський