Ухвала
 
12 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/27808/20
 
провадження № 61-5089ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В.,
 
розглянув касаційну скаргу представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Приходько Людмили Аркадіївни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 1998291580000), яка належить на праві власності АТ «Універсал Банк».
 
Заяву обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» є спір, який стосується питання законності звернення стягнення на квартиру і реєстрації права власності на квартиру за АТ «Універсал Банк», існують обґрунтовані припущення того, що за час розгляду справи судом АТ «Універсал Банк» може відчужити квартиру третім особам.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.
 
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1998291580000).
 
Заборонено АТ «Універсал Банк» вчиняти будь-які дії по відчуженню або обтяженню квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1998291580000).
 
Судові рішення мотивовано тим, що заходи забезпечення позову, вказані у заяві позивачем, є співмірними позовним вимогам, з якими він мав намір звернутися до суду, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду.
 
У березні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Приходько Л. А. на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.
 
Касаційна скарга була подана з пропуском строку на касаційне оскарження, оскільки згідно з поштовим штемпелем на конверті касаційна скарга відправлена до Верховного Суду 26 березня 2021 року.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу. 
 
У своєму клопотанні заявник просить поновити строк на касаційне оскарження з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію оскаржуваної постанови отримано 16 березня 2021 року, про що надає відповідні докази.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, вважаємо за можливе його поновити.
 
У касаційній скарзі представник АТ «Універсал Банк» - адвокат Приходько Л. А., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заява ОСОБА_1 не містить відповідного обґрунтування вчинення відповідачем дій щодо відчуження спірної квартири, заява не містить належного підтвердження існування реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, судами не враховано правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17?ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18, провадження № 61-5051св19, від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 9901/241/19, провадження № 486сап19.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
 
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
 
Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборони вчиняти певні дії.
 
Судами встановлено, що предметом позову у справі євизнання недійсними результатів електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва, визнання протиправними та скасування запису про право власності/довірчої власності.
 
Встановивши, що між сторонами виник реальний спір щодо права власності на спірну квартиру, тому у разі задоволення позовних вимог забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та заборони вчиняти дії унеможливить відчуження вказаного майна третім особам та забезпечить ефективне виконання судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що вжиття заходів забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.
 
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Крім того, Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що посилання заявника на неврахування судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17?ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18, провадження № 61-5051св19, від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 9901/241/19, провадження № 486сап19, є необґрунтованими, оскільки у справі, яка переглядається, та у зазначених судових рішеннях, мали місце різні фактичні обставини, що вплинуло на застосування норм права.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 159 ЦПК України заявник має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.
 
До того ж, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник наділений правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.
 
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Приходько Л. А. на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року є необґрунтованою.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Приходько Людмили Аркадіївни про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити представнику акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвокату Приходько Людмилі Аркадіївні строк на касаційне оскарження на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Приходько Людмили Аркадіївни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                             Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                                  О. В. Білоконь