ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/481/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №704/1145/18 Категорія: 302000000 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 квітня 2021 року                                                                        м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар	Торопенко Н.М.	

учасники справи:
позивач – Звенигородська місцева прокуратура в інтересах держави,
відповідачі – ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, ОСОБА_1 , 
третя особа – СФГ «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Д. Чустрака на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2020 (повний текст складено 30.12.2020, суддя в суді першої інстанції Сакун Д.І.) у цивільній справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – СФГ «Еталон», про визнання незаконними і скасування рішень органу державної влади, визнання договорів оренди землі недійсними,

в с т а н о в и в :

у вересні 2018 року заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області звернувся до  суду з даним позовом, яким просив визнати незаконними і скасувати накази ГУ Держземагенства у Черкаській області від 31.12.2013 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 34,6322 га з кадастровим №7124084000:01:001:0972 та 31,0199 га з кадастровим №7124084000:01:001:0973 та визнати недійсними договори оренди землі від 31.12.2013, укладені щодо вказаних земельних ділянок.
В обґрунтування вказано на те, що спірними наказами  ГУ Держземагенства у Черкаській області від 31.12.2013 затверджено проекти землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок в оренду фізичній особі ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Колодистенської сільської ради Тальнівського району. Відповідно до договору оренди землі від 31.12.2013 надано дані земельні ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду терміном на 10 років для ведення фермерського господарства.
Згідно договорів суборенди від 29.10.2014 ОСОБА_1 передав СФГ «Еталон» за плату вищевказані земельні ділянки у строкове платне володіння і користування.
Одночасно, до моменту подання заяви про отримання ОСОБА_1 спірних земельних ділянок в оренду, йому вже було надано в оренду для ведення фермерського господарства шість земельних ділянок загальною площею
233 га (площами 81,0470 га, 25,5759 га, 24 га, 3,5 га, 52,8730 га), а 02.12.2013 ОСОБА_1 створено ФГ «Зерно Життя».
Позивач вказує, що ОСОБА_1 , створивши на момент звернення до
ГУ Держземагенства у Черкаській області ФГ «Зерно Життя», отримав спірні земельні ділянки в оренду з порушенням приписів статті 124 ЗК України, так як уникнув земельних торгів, які передбачені законом.
Вказані обставини стали підставами звернення з цим позовом до суду.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2020 позов у справі залишено без задоволення. Суд виходив з того, що попри обґрунтованість позовних вимог прокурора, останнім пропущено строки позовної давності для пред`явлення відповідних позовних вимог, про застосування наслідків спливу яких заявлено позивачем у справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, прокуратурою подано 29.01.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позов. Вказує, що оскільки прокурор має статус позивача у справі обчислення строку позовної давності має здійснюватися з часу коли саме прокурор довідався про порушення права державної власності, а не відповідний державний орган (за обставин цієї справи ГУ Держгеокадастру). Орган прокуратури довідався про порушення прав держави з часу отримання листа Колодистенської сільської ради №150 від 25.05.2018. Іншої можливості дізнатися про порушення права прокурор не мав. Суд не надав належну оцінку інформаційним довідкам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, датованих 05.07.2018, які долучено до позову. Посилаючись на показання свідків щодо поінформованості прокуратури про передачу земельних ділянок ОСОБА_1 , суд не з`ясував коли саме свідки звертались до прокуратури з цього питання та чим це підтверджується. Доказів поширення в ЗМІ відповідної інформації матеріали справи не містять. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У даному випадку всі апеляційні доводи прокурора стосуються твердження про початок обліку строку позовної давності для пред`явлення вимог в цій справі з моменту, коли орган прокуратури довідався про порушення права, а не з того часу, коли про такі обставини стало відомо відповідним державним органам.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що наказом ГУ Держземагенства у Черкаській області від 31.12.2013 №ЧК/7124084000:01:001/00001802 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 34,6322 га, в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства в адмінмежах Колодистенської сільської ради Тальнівського району Черкаської області та надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 34,6322 га, з кадастровим №7124084000:01:001:0972 в оренду терміном на 10 років для ведення фермерського господарства (т. 1 а.с. 24).
Аналогічним наказом №ЧК/7124084000:01:001/00001803 від 31.12.2013 ГУ Держземагенства у Черкаській області ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 31,0199 га, з кадастровим №7124084000:01:001:0973 для надання в оренду на 10 років для ведення фермерського господарства (т. 1 а.с.25).
На підставі наказу ГУ Держземагентства у Черкаській області від 31.12.2013 №ЧК/7124084000:01:001/00001802 між ГУ Держземагенства у Черкаській області та ОСОБА_1 31.12.2013 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим №7124084000:01:001:0972, площею 34,6322 га, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно держаним реєстратором реєстраційної служби Тальнівського РУЮ Черкаської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.02.2014 за індексним №10634549 (т. 1 а.с. 29, 38-40).
Також згідно наказу ГУ Держземагенства у Черкаській області від 31.12.2013 №ЧК/7124084000:01:001/00001803 між ГУ Держземагентства у Черкаській області та ОСОБА_1 31.12.2013 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим №7124084000:01:001:0973, площею 31,0199 га, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.02.2014 за індексним №10633144 (т. 1 а.с. 35, 47-49).
Відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 29.10.2014, укладеного між орендарем ОСОБА_1 та суборендарем СФГ «Еталон», орендар передав у суборенду земельну ділянку, що перебуває у державній власності з кадастровим №7124084000:01:001:0973, площею 31,0199 га, у строкове платне володіння і користування без зміни цільового призначення строком на 9 років 2 місяці до 31.12.2023 (т. 1 а.с. 58,59).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 28812136 право суборенди СФГ «Еталон» на земельну ділянку з кадастровим №7124084000:01:001:0973 зареєстровано державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.10.2014 за індексним №16853992 (т. 1 а.с. 60).
Відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 29.10.2014, укладеного між орендарем ОСОБА_1 та суборендарем СФГ «Еталон», орендар передав у суборенду земельну ділянку, що перебуває у державній власності, з кадастровим №7124084000:01:001:0972, площею 34,6322 га, у строкове платне володіння і користування без зміни цільового призначення строком на 9 років 2 місяці до 31.12.2023 (т. 1 а.с.61-62).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права право суборенди СФГ «Еталон» на земельну ділянку з кадастровим №7124084000:01:001:0972 зареєстровано державним реєстратором 30.10.2014 за індексним №16852765 (т. 1 а.с. 63).
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, СФГ «Еталон» знаходиться в с. Колодисте Тальнівського району Черкаської області та має вид діяльності: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (т.1 а.с.64-69).
Рішенням Тальнівської районної ради Черкаської області від 23.01.2015 №36-8/VI районна рада затвердила технічну документацію з розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 34,6322 га з кадастровим №7124084000:01:001:0972, яка надається в оренду ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 83).
Згідно з рішенням Тальнівської районної ради Черкаської області від 15.09.2015 №41-18/VI районна рада затвердила технічну документацію з розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 31,0199 га з кадастровим №7124084000:01001:0973, яка надається в оренду ОСОБА_1 (т.1 а.с. 84).
З інформації ГУ ДФС у Черкаській області Державної фіскальної служби України від 03.09.2018 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими №№7124084000:01:001:0973 та 7124084000:01:001:0972 протягом 2015-2018 років декларує СФГ «Еталон» (т.1 а.с. 77).
Згідно з інформацією Колодистенської сільської ради Тальнівського району від 10.07.2018 орендну плату відповідно до договорів суборенди від 29.10.2014 за оренду земельних ділянок площею 31,0199 га з кадастровим №7124084000:01:001:0973 та площею 34,6322 га з кадастровим №7124084000:01:001:0972 сплачує СФГ «Еталон» (т. 1 а.с. 79).
Відповідно до інформації ГУ Держпродспоживслужби в Черкаській області від 10.07.2018 за ОСОБА_1 у період з 31.12.2013 по 29.10.2014 та по дату видачі самої довідки сільськогосподарська техніка не зареєстрована (т. 1 а.с. 81).
Звертаючись 14.09.2018 до суду з позовом у даній справі, заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури оспорює накази ГУ Держземагенства від 31.12.2013 з підстав порушення приписів статті 124 ЗК України, яка регламентує порядок передачі земельних ділянок в оренду та частина 2 якої, в редакції на час видання спірних наказів, передбачала передачу в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, за результатами проведення земельних торгів.
При судовому розгляді відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог.
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно із частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.   Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами 3-5 статті 56 ЦПК України передбачено, що, зокрема, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Далі, стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так позовна давність – це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).   Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).   За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідним до частини першої якої за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права, зокрема, органів прокуратури.
Такі правові висновки вбачаються з постанов ВП ВС від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц, від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц, про що вказано також в апеляційній скарзі прокуратури в цій справі.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова ВП ВС від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц).
У даній справі судом встановлена незаконність оспорюваних наказів ГУ Держземагенства та недійсність у зв`язку з цим відповідних договорів суборенди щодо вказаних у наказах земельних ділянок у зв`язку з порушенням конкурсної процедури надання в оренду земельних ділянок, що сторонами при апеляційному перегляді під сумнів не ставиться та належним чином підтверджується зібраними у справі належними та допустимими доказами, дослідженими судом.
Отже позовні вимоги прокурора в цій справі є обґрунтованими.
При цьому з матеріалів справи вбачається пропуск прокурором строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено 14.09.2018, а незаконні рішення прийнято 31.12.2013, отже має місце пропуск трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, на 1 рік та 9 місяців.
Скаржник у справі в апеляційній скарзі стверджує про те, що початок обліку строків позовної давності за обставин цієї справи має здійснюватися не з часу прийняття спірних наказів, а з часу, коли орган прокуратури дізнався про вказані обставини.
Проте з такими судженнями апеляційний суд погодитися не може з урахуванням такого.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.
Відповідну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/296918, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 у справі №904/1038/19.
Позов у цій справі було подано у вересні 2018 року, вимоги прокурора стосуються наказів, винесених у грудні 2013 року. Прокурор зазначає, що про порушення вимог законодавства прокуратура довідалась з часу отримання листа Колодистенської сільської ради №150 від 25.05.2018 на відповідне звернення прокурора. Однак прокурор не вказав чому він раніше не звертався з даного приводу до органу місцевого самоврядування. Прокурором взагалі не обґрунтовано неможливість одержання необхідної інформації одразу після винесення оскаржуваних наказів та укладення спірних договорів (2013-2014 роки). Так прокурором не надано жодних доказів, що ним у той період були вчинені відповідні запити, призначено проведення перевірок тощо, але ці заходи не дали результатів з незалежних від прокурора причин.
Разом з тим, відповідно до змісту норм ЦК України, якими врегульовано позовну давність, та правової позиції Верховного Суду щодо їх застосування, позивач (у даному випадку, прокурор) має не лише вказати, коли йому фактично стало відомо про порушене право, але й довести неможливість дізнатися про вказане порушення раніше зазначеної ним дати.
Так за приписами ч.4 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру", згідно з якою виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Тобто, відповідно до змісту вищевказаної норми та практики її застосування (зокрема, щодо здійснення моніторингу законності розпорядження земельними ділянками), прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених ЗУ "Про прокуратуру", своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у даному випадку – ГУ Держгеокадастру у Черкаській області) необхідну для подання позову інформацію.
За змістом вимог ч.1 ст.12, ч.ч.1, 3 ст.32 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідна інформація про права щодо спірних земельних ділянок, що містяться в Державному реєстрі прав є відкритою, загальнодоступною та безкоштовною для прокурора, відповідно прокуратура могла отримати як уповноважений орган, що вбачається з висновків в п.4.15 постанови ВС від 15.09.2020 у справі №922/597/19.
В силу положень чинного законодавства прокурор повинен був своєчасно цікавитися та перевіряти відомості про наявність, рух і якісний стан земель, здійснювати контроль за збереженістю, законністю, доцільністю й ефективністю використання земель, отже не міг не бути обізнаним про здійснення фактичного використання спірних земельних ділянок, та відповідно міг своєчасно звернутися до суду за захистом порушеного права.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор міг довідатися про існування спірних наказів ГУ Держземагентства у Черкаській області та укладення на їх підставі спірних договорів оренди з моменту видання таких наказів та вчинення відповідних правочинів, отже, трирічна позовна давність закінчилася принаймні в 2017 році, тоді як позов було подано у вересні 2018 року. При цьому в суді першої та апеляційної інстанції прокурором не наведено жодних переконливих аргументів в обґрунтування причин пропуску строку на звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Крім того, даний спір був загальновідомим з 2013 року, широко освітлювався в місцевій та обласній пресі, на телебаченні в програмі телеканалу «Інтер».
Згідно до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України обставини визнані судом загальновідомими не потребують доказування.

При цьому прокурором не було надано суду матеріали проведених ним перевірок за інформацією, розміщеною в ЗМІ щодо даного спору, про те, що вказана інформація не відповідає дійсності та не стосується спірних земельних ділянок.
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правомірно, з дотриманням вимог ст.ст.256, 257, 261 ЦК України, відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі.
Додатково апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У справі, що розглядається, відповідач ОСОБА_1 отримав спірні земельні ділянки в строкове користування (оренду) згідно ст. 124 ЗК України. Використовуючи своє право на оренду землі, особа передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки в аспекті її реального цільового призначення та дотримання порядку розпорядження нею. В протилежному випадку обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу.
Крім того, на фізичну особу покладатиметься тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правовірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). 
В силу викладеного споживач послуг органу державної влади правомірно вважає, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).
Отже позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос Компанія Навєра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38).
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.
Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності.
У аспекті викладеного вище, враховуючи тривалість відкритого користування спірними земельними ділянками останнім орендарем СФГ «Еталон» зі сплатою всіх передбачених законодавством платежів, що під сумнів при судовому розгляді справи не ставиться, твердження прокурора про необхідність захисту права держави попри пропуск строків позовної давності за таких обставин свідчитиме про порушення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та правами особи на використання майна.
Процесуальний статус органу прокуратури як позивача у справі не може впливати на початок перебігу строків позовної давності з часу обізнаності такого органу про порушення прав за наявності відповідних органів державної влади, які мають реалізовувати свою компетенцію у відповідній сфері управління (в земельних правовідносинах), адже нормами законодавства не передбачено виключень для суб`єктів, які звертаються до суду в інтересах інших осіб, щодо початку обрахунку строків позовної давності. Протилежні висновки суперечитимуть позиції ВП ВС, висловленій у постанові від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц.
Отже посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд не надав оцінки фактичній можливості прокуратури довідатися про порушення прав раніше 2018 року та про наявність доказів про час поінформованості прокуратури про порушення прав визначального значення не має, адже відсутні правові підстави для обрахунку початку перебігу строку позовної давності з моменту обізнаності про порушення законодавства органу, уповноваженого звертатися до суду в інтересах інших осіб, за наявності компетентного органу державної влади у відповідній сфері правовідносин, за обставин цієї справи - ГУ Держземагенства.
Інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2020 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29.12.2020 у цивільній справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – СФГ «Еталон», про визнання незаконними і скасування рішень органу державної влади, визнання договорів оренди землі недійсними – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 

Повну постанову складено 14.04.2021.

Суддя-доповідач                        

       Судді