ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1198/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/7715/20 Категорія: 304020000 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 червня 2021 року                                                        м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Вініченко Б.Б., Гончар Н.І.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа - ТОВ «СВАН-1»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07.04.2021 (повний текст складено 16.04.2021, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Шимановського А.В. до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ «СВАН-1», про визнання договору дарування частки в праві власності на квартиру удаваним правочином, визнання права власності на частку в майні,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 в особі адвоката Шимановського А.В. звернулася до суду з позовом, яким просила визнати удаваним договір дарування частки в праві власності на квартиру, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. 24.09.2019, реєстровий номер 1087, з метою приховування насправді договору купівлі-продажу частки квартири; визнати, що між сторонами 24.09.2019 фактично було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину в праві спільної часткової власності на вказану квартиру, яка належить їй на підставі договору дарування від 24.09.2019 № 1087; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину в праві спільної часткової власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу.
В обґрунтування вказано на те, що 24.09.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частки в праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І., реєстровий номер 1087. Згідно п.п.1,2 договору дарувальник (відповідач) передає майно – 1 / 2 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , у власність обдарованого (позивача) безоплатно.
На підставі вказаного договору дарування право власності на частку 24.09.2019 зареєстровано за позивачем (номер запису 33361939), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2020 №224422927.
Позивач зазначає, що вказаний договір дарування насправді є удаваним правочином, оскільки позивач сплатила відповідачу грошові кошти за придбання майна, тобто фактично вказана нерухомість перейшла у її власність шляхом купівлі-продажу, що підтверджується написаною власноручно відповідачем розпискою від 24.09.2019. 
Таким чином, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди та домовленості щодо істотних умов купівлі-продажу вищевказаної частки у праві власності на квартиру, але з метою зменшення податкового навантаження та оптимізації коштів, при оформленні договору купівлі-продажу, та через свою правову необізнаність було вирішено оформити правочин у формі договору дарування.
Крім того, позивач вказує, що у жовтні 2020 році ТОВ «СВАН 1», в особі арбітражного керуючого Юдицького О.В. звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, в т.ч. з підстав його безоплатності (справа №711/6610/20). У зв`язку з цим, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки її права або інтереси можуть бути порушені, а в межах справи №711/6610/20 вона не може пред`явити зустрічний позов, адже договір дарування наразі оспорюється особою, що не є його стороною. 

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07.04.2021 позов у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач не довела свої позовні вимоги та не надала доказів, які б свідчили про удаваність укладеного договору та необхідність визнання його недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 13.05.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. Вказує, що він, як відповідач, визнає заявлені до нього вимоги позивача. Рішення суду є необґрунтованим. Спірний договір дарування є удаваним правочином, так як на його виконання передано кошти, що підтверджується відповідною розпискою. Між ТОВ «СВАН-1» та позивачем відсутні будь-які правовідносини, отже остання не повинна відповідати своїм майном за чужими зобов`язаннями.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «СВАН-1» просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засідання представник позивача визнав апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , дане визнання апеляційної скарги суд враховує згідно до вимог ч.4.ст.364 ЦПК України – у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

При розгляді справи встановлено, що 24.09.2019 між ОСОБА_2 (відповідач), як дарувальником, та ОСОБА_1 (позивач), як обдарованим, було укладено договір дарування частки в праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.С., реєстровий № 1087 (а.с. 9-11).
Згідно п.п.1, 2 цього Договору, ОСОБА_2 передає майно у власність ОСОБА_1 безоплатно 1/2 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Як вбачається з п. 4 Договору за взаємною згодою цей дар сторони оцінюють в 50000,00 грн.
Згідно п. 12 сторони стверджують, що цей договір не приховує іншого правочину і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.
Також, у вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, його відміну від договору купівлі-продажу, а також від договору довічного утримання й заповіту, уклали цей договір.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 224422927 від 17.09.2020, право власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки в праві власності на квартиру, серія та номер: 1087, виданий 24.09.2019 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Плаха Т.І. (а.с. 12-13). 
Позивач стверджує, що сторони, укладаючи вище вказаний договір дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, з метою зменшення податкового навантаження та оптимізації коштів при оформлення договору купівлі-продажу, оскільки вона передала відповідачу за частку в квартирі грошові кошти в розмірі 372 000,00 грн., а відповідач власноручно склав розписку про отримання від позивача цих коштів.
Так з тексту розписки слідує, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 372000,00 грн. в рахунок оплати за продану їй 1 / 2 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Продаж частки вчинено за 372000,00 грн. Будь-яких претензій до ОСОБА_1 щодо оплати проданої власності на квартиру не має. Дата складання розписки 24.09.2019 (а.с. 14).
Такими є фактичні обставини у справі, встановлені судом, які сторонами не оспорюються. 
Правовідносини, наявні на їх підставі мають таке правове регулювання.
Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови ВП ВС від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц). 
З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній, апеляційний суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту її порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови ВС від 29.01.2020 у справі № 903/154/19.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Далі, згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові ВСУ від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц.
Для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників – висновок ВС від 18.11.2020 у справі №357/3132/15-ц.
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги вказаних норм права й встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу, та що такі договори не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідченого договору дарування), позивач не обґрунтувала удаваності договору дарування частини квартири з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочинами, отже суд у цій справі дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних правочинів удаваним.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що позивач не довела чим саме порушуються її права внаслідок укладення спірного договору дарування, адже його предметом є перехід права власності на майно до позивача, як могло б бути внаслідок укладення договору купівлі-продажу такого майна, про що намагається довести позивач у справі.
Так згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнаная або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту прав визначені ст.16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зазначені положення законодавства кореспондуються також із роз`ясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».
На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав, свобод чи інтересів. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені оспорюваними у справі діями, правочинами чи актами. 
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Отже позивач має довести доказами, що спірний правочин порушує право, на захист якого подано позов, що в цій справі не мало місця, так як позивачем не доведено, що факт укладення договору дарування майна на її користь порушує її права, зокрема, право власності на це майно.
У аспекті вищенаведеного, всі апеляційні доводи правильності таких висновків суду не спростовують, оскільки спрямовані на доведення наміру сторін укласти договір купівлі-продажу майна замість договору дарування такого майна, що, за відсутності встановлення факту порушення прав позивача цієї обставиною, самостійного правового значення не має, адже згідно вимог ч.1 ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягає саме порушене право особи.
Посилання скаржника на те, що він, як відповідач, визнає заявлені до нього вимоги позивача не є підставою для скасування рішення суду в цій справі, адже за змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже процесуальне законодавство не містить імперативних положень для суду при вирішення спору у справі керуватися саме визнанням позовних вимог відповідачем. За обставин цієї справи, за недоведеністю позовних вимог, саме лише визнання відповідачем позову не може бути підставою для відповідного вирішення спору у справі.
При цьому слід відхилити апеляційні доводи скаржника про те, що сторони до спору в цій справі не були ніколи знайомі, отже відповідач не мала підстав дарувати своє майно позивачу, адже такі міркування стосуються мотивів укладення договору, що, у аспекті його дійсності, правового значення не мають.
Інших доводів, які б свідчили про помилковість судового рішення в цій справі, апеляційна скарга не містить.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07.04.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України, так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як особу з інвалідністю ІІ групи, витрати по оплаті судового збору за перегляд цієї справи апеляційним судом слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07.04.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Шимановського А.В. до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ «СВАН-1», про визнання договору дарування частки в праві власності на квартиру удаваним правочином, визнання права власності на частку в майні – залишити без змін.
Витрати по оплаті судового збору за перегляд цієї справи апеляційним судом віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 30.06.2021.

Суддя-доповідач                 

       Судді