Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 р. 	Справа № 520/18910/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Бершова Г.Є. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/18910/2020
за позовом              ОСОБА_1  
до             Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                    
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом ГУПФУ в Харківській області, відповідач) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
-визнати протиправними дії відповідача  щодо не зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 , до загального трудового стажу періодів роботи при призначенні пенсії з січня 2000 згідно архівної довідки №03-28/901 від 14.02.2020, з вересня 1978 по жовтень 1978 згідно архівної довідки про заробітну плату 03- 28/2602 від 14.02.2020, з січня 2002 по 05.02.2002 згідно архівної довідки №03-28/902 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1999 року, згідно з архівної довідки №03-28/903 від 14.02.2020, з січня 2001 по лютий 2002 згідно архівної довідки про заробітну плату 03-28/906 від 14.02.2020, з січня 2000 по листопад 2000 згідно архівної довідки про заробітну плату №03-28/905 від 14.02.2020, з 08.09.1978. згідно архівної довідки № 03-28/904 від 14.02.2020, з січня 1996 по грудень 1999 року, згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/2598 від 14.02.2020, з січня 1991 по грудень 1995 року, згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/2599 від 14.02.2020, з січня 1986 по грудень 1990. згідно з  архівної довідки про заробітну плату №03-28/2600 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1985. згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/ 2601 від 14.02.2020.
-зобов`язати ГУПФУ  в Харківській області зарахувати до загального трудового стажу позивача  періоди роботи з січня 2000 згідно архівної довідки №03-28/901 від 14.02.2020, з вересня 1978 по жовтень 1978 згідно архівної довідки про заробітну плату 03- 28/2602 від 14.02.2020, з січня 2002 по 05.02.2002 згідно архівної довідки №03-28/902 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1999 року, згідно з архівної довідки №03-28/903 від 14.02.2020, з січня 2001 по лютий 2002 згідно архівної довідки про заробітну плату 03-28/906 від 14.02.2020, з січня 2000 по листопад 2000 згідно архівної довідки про заробітну плату №03-28/905 від 14.02.2020, з 08.09.1978. згідно архівної довідки № 03-28/904 від 14.02.2020, з січня 1996 по грудень 1999 року, згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/2598 від 14.02.2020, з січня 1991 по грудень 1995 року, згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/2599 від 14.02.2020, з січня 1986 по грудень 1990. згідно з  архівної довідки про заробітну плату №03-28/2600 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1985. згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/ 2601 від 14.02.2020.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що перебуває на обліку у відділі перерахунків пенсій № 1 управління застосування пенсійного законодавства ГУПФУ  в Харківській області та отримує пенсію за віком, призначену згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 11.11.2020 року позивач звернувся до відповідача  з проханням надати додаткові роз`яснення, щодо призначення  пенсії.  12.11.2020 року позивач отримав відповідь в якій зазначено, що при призначені пенсії не враховані періоди зазначені в архівних  довідках з вересня 1978 по лютий 2002 рік, посилаючись на те, що довідки видані на тимчасово окупованій території.  Вказані дії позивач вважає протиправними, тому за захистом своїх порушених прав на належне пенсійне забезпечення звернувся до суду. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду  від 28.01.2021 позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття  з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що підстави для  зарахування до загального трудового стажу ОСОБА_1  спірних періодів  відсутні, оскільки надані позивачем архівні довідки  видані "Архивным управленням администрации города Луганска Луганской Народной Республики" . При цьому зазначив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» № 1207-VІІ від 15.04.2014 (далі - Закон № 1207-VП) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-УІІ будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ) виданий органами та/або особами, передбаченими частиною 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (ч.3 ст. 9 Закону №1207-VІІ).
Відзиву на вказану апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 є пенсіонером.
Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.11.2017 №6329010621 позивач перебуває на обліку, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Адресою фактичного місця проживання як ВПО є: АДРЕСА_2 .
28.09.2020 р. позивачем подано заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо призначення пенсії за віком, зареєстроване під № 3373 з пакетом усіх необхідних документів.
Позивачу було призначено пенсію за віком, призначену згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»
11.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся  до ГУПФУ в Харківській області з проханням надати додаткові роз`яснення, щодо призначення пенсії.
12.11.2020 року р. позивач  отримав відповідь в якій повідомляється, що при призначеннях пенсії не враховані періоди, зазначені в архівних довідках з вересня 1978 по лютий 2002 року, оскільки довідки видані на тимчасово окупованій території.
Вказані дії позивач вважає протиправними, а тому за захистом своїх порушених прав на належне пенсійне забезпечення звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно положень п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон України № 1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України № 1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Згідно абз.5 ч.1 ст. 40 Закону України № 1058-IV, заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
До заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються: суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір). - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.
Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1).
Згідно п.2.1 Порядку №22-1, для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення). За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Судовим розглядом встановлено, що  позивач разом із заявою про призначення пенсії надав наступні архівні довідки: за  період роботи  з січня 2000 архівна довідка про заробітну плату  №03-28/901 від 14.02.2020, з вересня 1978 по жовтень 1978 архівна довідка про заробітну плату 03- 28/2602 від 14.02.2020, з січня 2002 по 05.02.2002 архівна довідка №03-28/902 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1999 року, архівна довідка №03-28/903 від 14.02.2020, з січня 2001 по лютий 2002 архівна довідка про заробітну плату 03-28/906 від 14.02.2020, з січня 2000 по листопад 2000 архівна довідка про заробітну плату №03-28/905 від 14.02.2020, з 08.09.1978. архівна довідка № 03-28/904 від 14.02.2020, з січня 1996 по грудень 1999 року,  архівна довідка №03-28/2598 від 14.02.2020, з січня 1991 по грудень 1995 року, архівна довідка про заробітну плату №03-28/2599 від 14.02.2020, з січня 1986 по грудень 1990. архівна довідка про заробітну плату №03-28/2600 від 14.02.2020, з січня 1981 до грудня 1985. згідно з архівної довідки про заробітну плату №03-28/ 2601 від 14.02.2020.
Позивачу призначено  пенсію за віком, проте, під час призначення позивачу пенсії зі пенсійним органом не було враховано дані вищезазначених довідок.
Обґрунтовуючи  підстави для неврахування архівних довідок  пенсійний орган зазначив, що вони  видані  на непідконтрольній українській владі території (м. Луганськ). Провести перевірку обґрунтованості видачі довідки та відповідність сум заробітної плати, зазначених у довідці, неможливо з огляду на відсутність законодавчих актів про регулювання взаємовідносин пенсійного органу з підприємствами, що знаходяться на непідконтрольній території. Крім того, довідка не містить згоди підприємства на проведення перевірки первинних документів за зазначений у довідці період. Отже, на думку пенсійного органу, відсутні законні підстави проводити розрахунок заробітної плати для обчислення пенсії з урахуванням даних довідки.
Суд апеляційної інстанції вважає дії управління щодо неприйняття вищевказаних довідок неправомірними, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно зі статтею 101 Закону України “Про пенсійне забезпечення” органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно із частиною 3 статті 44 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Проте, відповідачем не надано до суду доказів вчинення ним дій щодо перевірки обґрунтованості видачі позивачу довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, які підтверджують, що позивач працював та отримував у вказаних періодах заробітну плату, має трудовий стаж, який повинен бути врахований для призначення (перерахунку) йому пенсії.
Тобто, органом пенсійного фонду не вчинено заходів, визначених Законом України “Про пенсійне забезпечення” та Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” для з`ясування обставин наявності у позивача стажу для призначення (перерахунку) пенсії.
Відповідно до пункту 2.10 Порядку № 22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.
У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
З матеріалів справи  встановлено, що позивачем разом із заявою про призначення пенсії надавалися  архівні довідки про заробітну плату, проте відповідач відмовляючи у зарахуванні відповідних періодів роботи зазначив, що   оскільки установа, яка видала довідку про заробітну плату знаходиться на непідконтрольній Україні території та перевірити достовірність довідки не вбачається за можливе.
Згідно до частин 1-2 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII), на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.
Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1207-VII, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Аналізуючи наведені норми, суд зазначає, що витребування та перевірка додаткових документів, довідок є правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним.
Неможливість проведення відповідачем перевірки достовірності наданих відомостей не може перешкоджати особі реалізувати гарантоване національним законодавством право на належне пенсійне забезпечення.
Що стосується доводів відповідача про те, що довідки, видані на тимчасово окупованій території не можуть бути взяті до уваги, судом враховано висновки Верховного Суду у постанові від 22.10.2018 року у справі №235/2357/17 щодо призначення пенсії.
Верховний Суд у вказаному рішенні підтвердив обґрунтованість врахування судами першої та апеляційної інстанцій довідок, які видані на тимчасово окупованій території, та зазначив, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
На думку Верховного Суду у вказаному рішенні у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
З урахуванням викладеного, доводи відповідача, що вищевказані довідки не підлягають врахуванню, оскільки видані установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території, є необґрунтованими.
При цьому, інші аргументи апеляційної скарги апелянта є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311 , 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 по справі № 520/18910/2020  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    Г.Є. Бершов