ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3727/21 Справа № 210/4104/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року, ухваленого суддею Скотарем Р.Є. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Просив суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 87493,47 грн., який складається з основного боргу - 30000,00 грн., відсотків за кожен день прострочення - 10970.96 грн., штрафу - 30000,00 грн., інфляційних втрат -15121,51 грн. , трьох відсотків річних - 1401,00 грн. та судові витрати у справі. 
В обґрунтування позову зазначав, що 25.12.2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів на суму 30000,00 грн.  Відповідач зобов`язався повернути суму позики до 26.01.2015 року, але зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 87493,47 грн. (вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто три гривні сорок сім копійок), яка складається з основного боргу за договором – 30000,00 грн.; відсотків за кожен день прострочення - 10970,96 грн. ; штрафу - 30000,00 грн.; інфляційних втрат -  15121,51 грн. ; 3% річних - 1401,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 874,93 грн. (вісімсот сімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки).
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року залишена без задоволення заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим заочним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, ухваленого з порушенням норм процесуального і матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.
При цьому, скаржник зазначає, що жодних листів, судових повісток, копії позову з додатками він від суду не отримував та не знав про факт наявності справи, тому вважає, що суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки у справі були відсутні дані про належне повідомлення відповідача про час, місце проведення судового розгляду справи, що є підставою для скасування судового рішення.
Вказує, що суд першої інстанції належним чином не повідомивши відповідача, позбавив останнього його права на подання заяви про застосування позовної давності, порушив принцип змагальності та рівності сторін, тобто порушив право на справедливий судовий розгляд.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції повинен був встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідач вважає, що боргових розписок позивачем до позовної заяви не надавалось.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 25.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 30000,00 грн. 
Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти в строк до 26.01.2015 року. (а.с. 4). Оригінал договору долучений до матеріалів справи.
Відповідно до 2.2. Договору позики, позикодавець підтверджує, що у момент підписання його договору передав, а позичальник підтверджує, що у момент підписання цього договору отримав від позикодавця вказану у п.1 суму позики повністю та без претензій готівкою. 
На договорі мається підпис позичальника ОСОБА_2 (а.с. 4).
Станом на момент розгляду справи грошові кошти не були повернуті, тобто порушено виконання взятого на себе зобов`язання.
Пунктом 2.1. Договору, передбачено, що він є процентним. 
Згідно п.1 договору у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник повинен сплатити позикодавцю 23,5% від суми позики.
Відповідно до п.2.2.1. у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю за його вимогою штраф у розмірі 30000,00 грн.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання . Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Станом на 17.08.2016 року заборгованість відповідача складає 87493,47 грн. з них: основний борг за договором – 30000,00 грн.; 10970,96 грн. – відсотки за кожен день прострочення; 30000,00 грн. – штраф; 15121,51 грн. – інфляційні втрати; 1401,00 грн. – 3% річних (а.с. 3).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення, заявлених позивачем позовних вимог, на підставі досліджених доказів, виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість, тоді як тривалий термін прострочення виконання зобов`язання, відсутність дій, які б свідчили про наміри добросовісно виконувати свої зобов`язання з боку відповідача, вказують на наявність спроби ухилитися від виконання ним своїх зобов`язань.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, проте частково погоджується і з доводами відповідача щодо наявності підстав для скасування судового рішення через його неналежне повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення виходив з того, що відповідач, який не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений за зареєстрованою в установленому порядку адресою, судова повістка повернулася до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання, заяв про розгляд справи у його відсутності, відкладення розгляду справи не надходило. 
Представник позивача ОСОБА_3 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Перевіряючи доводи відповідача щодо його неналежного повідомлення про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів встановила, що вони не спростовуються наявними в справі матеріалами.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставляння судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Так з копії супровідного листа на а.с.12 вбачається, що 08.09.2016 року суд першої інстанції за вих.№27464/2/210/7303/16 надсилав рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви, а також повістку про виклик до суду на 03.11.2016 на 10.00 год. за вих.№ 28301/2/210/1703/16, які не були вручені адресату та повернулися до суду першої інстанції 28 жовтня 2016 року з відміткою поштового відділення - «за закінченням терміну зберігання», що підтверджено наявними у справі копіями відправлених судом документів та поштовими конвертами (а.с. 15-18).
Суд апеляційної інстанції не може погодитись із висновком суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача, з огляду на те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи і не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду стороною, що узгоджується із правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц та від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц.
Отже, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, тому колегія суддів у цій частині погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення.
Відповідно до норм ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст.1049 ЦК УКраїни позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав суду оригінал Договору позики від 25 грудня 2015 року (а.с.21), що підтверджує існування між сторонами боргових зобов`язань.
Відповідач ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростував факту укладення між сторонами Договору позики і не підтвердив факт своєчасного повернення позичених грошових коштів.
Твердження відповідача про те, що позивачем не надано суду оригіналу боргових розписок, колегія суддів відхиляє, сторонами було укладено Договір позики і його оригінал був наданий суду представником позивача ОСОБА_3 03.11.2016 року при подачі суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача та проведення заочного розгляду справи, що підтверджено клопотанням, копією довіреності на представництво інтересів в суді та самим оригіналом Договору позики на а.с.19-21, а до позовної заяви було дійсно додано ксерокопію Договору позики (а.с.4).
Отже, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість, як і не надано доказів на виконання ним грошового зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалено нове рішення про повне задоволення позовних вимог, понесені відповідачем судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики в розмірі 87493,47 грн. (вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто три гривні сорок сім копійок), яка складається з основного боргу за договором – 30000,00 грн.; відсотків за кожен день прострочення - 10970,96 грн. ; штрафу - 30000,00 грн.; інфляційних втрат -  15121,51 грн. ; 3% річних - 1401,00 грн.  
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати в розмірі 874,93 грн. (вісімсот сімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: