Справа № 350/1196/19 
Провадження № 22-ц/4808/224/21 
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря:                Капущак С.В., 
                       з участю:                позивача ОСОБА_1 , 
                                               відповідачів: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,                
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Бейко А.М. 06 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 16 жовтня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 пред`явили до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказували, що 06 травня 2018 року у с. Сваричів Рожнятівського району з вини відповідачки ОСОБА_2 , яка керувала належним на праві власності ОСОБА_3 автомобілем марки «ВАЗ 211540» д.н.з. НОМЕР_1 , сталася ДТП. Внаслідок ДТП належний позивачці ОСОБА_1 автомобіль марки «Reno Master», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_1 , зазнав механічних ушкоджень. Постановою Рожнятівського районного суду від 04 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року, винною у вчиненні вказаної ДТП визнано відповідачку ОСОБА_2 . У зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_2 , позивачам завдано матеріальну шкоду у розмірі 9 997,6 грн, що підтверджується висновком експертного дослідження Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України №ЕД-19/109/26-6АВ/19 від 15 лютого 2019 року. Також позивачі вказували, що їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінили у 25 000 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляються відшкодовувати заподіяну їм шкоду, просили стягнути її з відповідачів в примусовому порядку. Також позивачі просили стягнути з відповідачів судові витрати, а саме 768,40 грн сплаченого ними судового збору, 8 346 грн витрат на правничу допомогу, 1 015,20 грн витрат за проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 06 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 997,6 грн матеріальної шкоди, 3 000 грн моральної шкоди, 1 015,20 грн витрат за проведення оцінки вартості матеріальних збитків та 768,40 грн сплаченого судового збору. Цим же рішенням постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 1 921 грн недоплаченого судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції не було враховано того, що ДТП відбулася 06 травня 2018 року, протокол про адміністративне правопорушення складено 11 липня 2018 року, а експертне автотоварознавче дослідження проведено тільки 15 лютого 2019 року, тобто через 9 місяців після ДТП. При цьому, вказує ОСОБА_2 жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що пошкодження на автомобілі позивачки були утворені саме 06 травня 2018 року під час контактування з автомобілем під її керуванням в матеріалах справи немає, і такі дані в ході експертного дослідження не встановлювались. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 звертає увагу на те, що у висновку експерта вказано наявність трьох елементів, які відновлювались ремонтом, дефекти оббивки сидіння, дефекти лакофарбового покриття, потертості оббивки салону, корозійні пошкодження порогів, вм`ятини у задній частині автомобіля, що на її думку, свідчить про те, що автомобіль позивачки експлуатувався тривалий проміжок часу до та після ДТП. Також зазначає, що позивачами не надано жодних доказів того, що вказані пошкодження були утворені саме цього дня. Відповідачка ОСОБА_2 також зазначає, що ні протоколами поліції, ні постановами суду про притягнення її до адміністративної відповідальності не було визначено характер пошкоджень автомобілів та причини їх виникнення. Поза увагою суду залишився висновок експерта КСЕ-19/109/13/3-118ІТ/13/3-15АВ/20 від 26 березня 2020 року, яким підтверджено, що провести інженерно-транспортну експертизу неможливо, оскільки автомобіль марки «Reno Master» після 06 травня 2018 року отримав додаткові механічні пошкодження. У цьому ж висновку, вказує ОСОБА_2 , зазначено, що ліва задня панель боковини деформована у вигляді вм`ятин та нашарування барвника чорного кольору. Відповідачка ОСОБА_2 вважає, що у стягненні моральної шкоди в розмірі 3 000 грн суду першої інстанції слід було відмовити, оскільки позивачка не сплатила судовий збір за цю вимогу. Також не погоджується відповідачка ОСОБА_2 з розподілом судових витрат, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 було відмовлено. Посилаючись на вищенаведене, просила оскаржене рішення скасувати.
В надісланому на адресу суду відзиві позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечують. Додатково вказують на те, що суд вірно взяв до уваги висновок експертного дослідження Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України №ЕД-19/109/26-6АВ/19 від 15 лютого 2019 року, оскільки саме в цьому дослідженні зафіксоване пошкодження автомобіля внаслідок ДТП, яке відбулось 06 травня 2018 року. Також вказали, що висновок від 26 березня 2020 року не міг братись до уваги судом, оскільки автомобіль був вже відремонтований після отримання ушкоджень внаслідок іншої ДТП. Посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, позивачі просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, хоча судове повідомлення надсилалось їй на останню відому суду адресу. Разом з тим, ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Отже, є правові підстави для розгляду справи за відсутності позивачки ОСОБА_1 .
В засіданні апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній. Вважають, що позов ОСОБА_1 місцевий суд задовольнив безпідставно, оскільки вина ОСОБА_2 у спричиненні позивачу шкоди, і розмір шкоди не доведено належними і допустимими доказами. Рішення суду вважають незаконним та необґрунтованим, а тому просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення, а оскаржене рішення — без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності вини відповідачки ОСОБА_2 у ДТП, яка мала місце 06 травня 2018 року, та прийшов до висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню завдані матеріальні збитки та спричинена їй моральна шкода. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 06 травня 2018 року у с. Сваричів Рожнятівського району з вини відповідачки ОСОБА_2 , яка керувала належним на праві власності ОСОБА_3 автомобілем марки «ВАЗ 211540» д.н.з. НОМЕР_1 , сталася ДТП. Внаслідок ДТП належний позивачці ОСОБА_1 автомобіль марки «Reno Master», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_1 , зазнав механічних ушкоджень. Вина відповідачки ОСОБА_2 у вчиненні зазначеної ДТП підтверджується постановою Рожнятівського районного суду від 04 жовтня 2018 року, яка залишена без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року (а.с.12-14,16-17).
Згідно висновку експертного дослідження №ЕД-19/109/26-6АВ/19 від 15 лютого 2019 року, проведеного Івано-Франківським НДЕКЦ МВС України, вартість матеріального збитку, який був завданий власнику транспортного марки Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тобто ОСОБА_1 , станом на 31 січня 2019 року складав 9 997,60 грн (а.с.19-30).
Колегія суддів зауважує, що відомості про те, що цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була належним чином застрахована, в матеріалах справи відсутні.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Крім того, частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини).
З огляду на вищезазначені норми матеріального права, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи та подані сторонами докази вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданих та доведених матеріальних збитків у розмірі 9 997,6 грн.
Також колегія суддів вважає вірним висновок суду про відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, оскільки такий розмір морального відшкодування з урахуванням перенесених позивачкою душевних страждань в повній мірі відповідає вимогам розумності та справедливості. Тому посилання апелянта на те, що у стягненні моральної шкоди в розмірі 3 000 грн суду першої інстанції слід було відмовити, колегія суддів до уваги не приймає.
Твердження відповідачки ОСОБА_2 про відсутність доказів, що пошкодження на автомобілі позивачки були утворені саме 06 травня 2018 року під час контактування з автомобілем під її керуванням є безпідставними, оскільки спростовуються висновком експертного дослідження Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України №ЕД-19/109/26-6АВ/19 від 15 лютого 2019 року, іншими матеріалами справи.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що з моменту ДТП до проведення дослідження минуло дев`ять місяців, і за цей час автомобіль ОСОБА_1 міг отримати інші ушкодження, і це не враховано місцевим судом, оскільки відповідачем не представлено будь-яких належних документальних доказів того, що впродовж вказаного періоду часу автомашина позивачки потрапляла в ДТП і була пошкоджена. 
Слід зауважити, що розмір збитків, який підлягає відшкодуванню потерпілому, згідно ст. 1192 ЦК України судом визначено відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Апелянтом також не надано належні та допустимі докази того, що розмір матеріальної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 в дійсності є меншим, ніж визначено судовим експертом (висновок експертного дослідження — а.с.19-25).
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам апелянта у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає. 
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення,а рішення Рожнятівського районного суду від 06 жовтня 2020 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, а у випадках, передбачених п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                         В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк 

Повний текст постанови складено 06 квітня 2021 року.