Ухвала
 
15 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 520/1928/19
провадження № 61-5806ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи винною в настанні дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди 07 листопада 2015 року, внаслідок якої їй було завдано майнової шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди та регламентною виплатою, в розмірі 59 993 грн.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 07 листопада 2015 року на перехресті вулиць Люстдорфська дорога та Левітана в місті Одесі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Smart», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під її керуванням та автомобіля «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Цивільна відповідальність ОСОБА_2 на час настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. Оскільки протягом судового розгляду протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 останній не визнав своєї вини в настанні дорожньо-транспортної пригоди та добровільно не відшкодував їй різницю між фактичним розміром шкоди та регламентною страховою виплатою, то вона була вимушена звернутися до суду з цим позовом.
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано причини пропуску позовної давності поважними та поновлено її для захисту порушеного права ОСОБА_1 . Визнано ОСОБА_2 винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди 07 листопада 2015 року, внаслідок якої ОСОБА_1 було завдано майнової шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 033,93 грн на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
 
06 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Предметом позову в цій справі є стягнення 59 993 грн на відшкодування майнової шкоди. Тобто ціна позову в цій справі становить 59 993 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тому в цій частині справа № 520/1928/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Також предметом позову в цій справі є визнання особи винною в настанні дорожньо-транспортної пригоди.
 
Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивувала тим, що її касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в оскаржуваній постанові апеляційного суду: 1) неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, чим порушено її права, гарантовані Конституцією України, міжнародними правовими актами і Законами України; 2) порушено принципи верховенства права і правової визначеності; 3) внаслідок неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та недотримання принципу правової визначеності вбачається відхід від формування єдиної правозастосовчої практики, що може негативно вплинути на подальше вирішення подібних спорів.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони зводяться виключно до незгоди заявника з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову. При цьому обґрунтування касаційної скарги не стосується проблем правозастосування та не містить посилань на судові рішення Верховного Суду, в яких викладено різні за змістом правові висновки у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність забезпечення єдності судової практики. 
 
Посилання заявника на постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18 та постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 686/27961/19 не свідчить про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в цих постановах, оскільки обґрунтування касаційної скарги в частині вказаних посилань зводиться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та оцінкою доказів.
 
Однак при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Так як оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи винною в настанні дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко