ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 червня 2021 року
м. Харків

справа № 638/14 83/21
провадження № 22ц/790/2856/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М..,
за участю секретаря – Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачі – Харківська обласна прокуратура, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області,
представник - Коротенко Олег Іванович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року в складі судді Поволяєвої О.В., 

у с т а н о в и в: 

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі – ГУ ДПС у Харківській області), в якому посилався на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . 

Постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 26 грудня 2005 року на зазначену вище квартиру було накладено арешт у межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185, частиною п`ятою статті 186 КК України. 

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні вказаних злочинів та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна засудженого. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
В установлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження від 26 грудня 2005 року за № 2739290. 

Посилаючись на те, що спірна квартира вже не належить ОСОБА_3 , позивач просив скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 26 грудня 2005 року, та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження від 26 грудня 2005 року за № 2739290. 

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі. 

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що питання зняття арешту із нерухомого майна, накладеного у межах кримінального провадження, повинно вирішуватися в порядку Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства. 

25 лютого 2021 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи , порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду для продовження розгляду. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що засуджений ОСОБА_3 , померлий 20 лютого 2019 року, не має права власності на спірну квартиру або її частку, а відтак, вимоги позивача про зняття арешту з цієї квартири мають розглядатися за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України). Зазначає, що це узгоджується з правовою позицією, яка висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц, від 30 червня 2020 року № 727/2878/19, від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17.
Харківська обласна прокуратура, ГУ ДПС у Харківській області ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт 6 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційних скарг - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
За правилами пункти 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 26 грудня 2005 року був накладений арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема на квартиру АДРЕСА_1 . 
Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комісією з приватизації житлового фонду Державного підприємства «ХЗЕА» 20 березня 1998 року за реєстраційним № 878 (а. с. 11-12).
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні вказаних злочинів та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна засудженого. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 10). 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 Кравцова В.І. про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року в частині конфіскації майна ОСОБА_3 залишено без задоволення (а. с. 19-22).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року клопотання ОСОБА_1 про скасування постанови про арешт майна, накладеного постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 26 грудня 2005 року, повернуто заявнику (а. с. 65).
Ухвала мотивована тим, що дане питання повинно розглядатись за правилами ЦПК України шляхом подання позову з додержанням правил підсудності.
Позивач посилається на те, що зазначена квартира належить йому на праві спільної сумісної власності, а не засудженому ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У частинах першій і третій статті 3 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України , згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року, яким ОСОБА_3 засуджено до 9 років позбавлення волі, вирішено питання щодо конфіскації всього майна, що є власністю засудженого, у тому числі й того, на яке постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 26 грудня 2005 року накладено арешт.
При цьому у межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_1 не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, а як співвласник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту у зв`язку з тим, що майно належить не засудженому, а зокрема йому.
Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).
ОСОБА_1 пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого.
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19).
За правилами частини четвертої статті 263 ЦУПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, висновок суду першої інстанцїі про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки питання про виключення майна з-під арешту має розглядатися в порядку КПК України,  є необґрунтованим.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (пункт 6 частини першої статті 374 ЦПК України).
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 , скасування ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п 6, 379, 3282-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 22 червня 2021 року.
Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський