Справа № 166/1285/20 	Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/398/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Киці С. І., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 , 
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_1 , та відповідача Державної казначейської служби України на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року представник позивача Колєснік Б.В. в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 10 травня 2020 року близько 23 год. 20 хв. ОСОБА_3 керував власним транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц 210», д.н.з. НОМЕР_1 , на вул. Центральній у с.Велимче Ратнівського району Волинської області, де його автомобіль був зупинений поліцейським СРПП №4 Луцького РВП ЛВП у Волинській області Кіпенем Іваном Івановичем. На місці зупинки було проведено огляд позивача на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічного засобу «Драгер», показник якого становив 0,94 промілле. ОСОБА_3 із результатами огляду був не згоден, пояснював інспектору, що обробляв маску спиртом. Незважаючи на невизнання ним винуватості у вчиненні порушення та його пояснення про відсутність на місці зупинки автомобіля будь-якого свідка Ратнівським районним судом постановою від 23.07.2020 р. його притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у виді 10 200 грн штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
Волинським апеляційним судом 16 вересня 2020 року постанову місцевого суду скасовано, а провадження у справі про адмінправопорушення закрито за відсутністю події і складу порушення у зв`язку з тим, що зазначений у протоколі про адмінправопорушення свідок ОСОБА_4 є працівником поліції, вказаний у протоколі інший свідок ОСОБА_5 на місці проведення огляду на стан сп`яніння присутня не була. У зв`язку з цим позивач звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, яка останнім була зареєстрована на виконання ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 02.10.2020 р., постановленої за його скаргою на бездіяльність ТУДБР.
Вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконність складення та направлення до суду працівниками поліції матеріалів вказаної справи. Вважає, що це є підставою для відшкодування заподіяної йому моральної шкоди і витрат на юридичну допомогу.
Зазначив, що вказані вище обставини залишили негативні зміни в житті позивача, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Крім цього, зазначив, що відчував істотні незручності у зв`язку із позбавленням більш ніж на чотири місяці посвідчення водія, що обумовило неможливість виїзду позивача автомобілем, в тому числі і за межі України 
Вказує, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності позивач зазнав також майнової шкоди. Так, на підставі договору про надання правової допомоги №93 від 24.07.2020 р. та додаткової угоди №1 до вказаного договору позивачем сплачено представнику 10800 грн витрат на правову допомогу, у тому числі 5000 грн гонорару успіху в зв`язку із скасуванням постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 60800 грн, у тому числі 50000 грн моральної шкоди та 10800 грн майнової шкоди.
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_3 8000 грн моральної шкоди та 5200 грн витрат на правову допомогу .
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 та Державна казначейська служба України подали, кожен зокрема, апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просили: позивач - рішення суду змінити і позов задовольнити частково, стягнувши моральну шкоду в сумі 19887,38 грн  та 10200 грн витрат на правову допомогу, а всього 30087,38 грн, а в решті вимог - відмовити та в іншій частині рішення залишити без змін, а Державна казначейська служба України - скасувати рішення і відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що судом не враховано, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди в даній категорії справ не менше, ніж сума, яка визначається, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування особи під слідством та судом. Вважає, що суд порушив імперативні приписи ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», не застосувавши їх до спірних правовідносин, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні. Також вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд мав би застосувати положення п. 4 ст. 3  даного Закону, стягуючи витрати ОСОБА_3 на правову допомогу в повному обсязі та не зменшуючи розмір їх відшкодування, однак цього не зробив, прирівнюючи до процесуальних витрат по справі, внаслідок чого не було застосовано норми  матеріального права, які підлягали застосуванню.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України зводяться до того, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань, характер немайнових втрат, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо та не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Зазначено, що незрозуміло, з яких міркувань виходив суд, оцінюючи шкоду в розмірі 8000 грн. В частині стягнення витрат на правову допомогу відповідач зазначає, що з наданих ОСОБА_3 документів неможливо встановити, які саме послуги та в якому обсязі були йому надані, а тому вимога про стягнення витрат на правову допомогу у визначеному позивачем розмірі задоволенню також не підлягають.
У відзиві на апеляційну скаргу Державного казначейства України позивач заперечує задоволення апеляційної скарги відповідача, просить її відхилити та задовольнити подану ним апеляційну скаргу.
Відповідно представник Державної казначейської служби у відзиві на скаргу позивача просить залишити її без задоволення як безпідставну та необґрунтовану.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача 8000 грн моральної шкоди та 5200 грн витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди, а також вважав, що за вказаних у даній справі обставин такий розмір сатисфакції з відновлення прав позивача є справедливим та достатнім, а тому, враховуючи часткове задоволення позову та  правила пропорційності щодо розподілу судових витрат,  суд стягнув понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 5200 грн. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є правильними та відповідають зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2020 року щодо ОСОБА_3 складено протокол ДПР18 №384120, з якого вбачається, що він о 23 год. 20 хв. у с.Велимче Ратнівського району на вул.Центральній керував автомобілем «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.9 а Правил дорожнього руху.
На підставі даного протоколу постановою  Ратнівського районного суду Волинської області від 23.07.2020 року у справі №166/516/20 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Постановою Волинського апеляційного суду від 16.09.2020 року апеляційну скаргу захисника Колєсніка Б.В., подану в інтересах ОСОБА_3 , задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу вказаного правопорушення.
За даним фактом ГУНП у Волинській області щодо дій працівника поліції ОСОБА_6 , котрий склав вказаний протокол, було проведено службове розслідування, за результатами якого згідно із відповідним висновком від 27.10.2020 р. останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності. 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинною постановою суду порушення законного порядку притягнення  ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/1 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що   здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Звернувшись із цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач протиправно притягнув його до відповідальності у виді штрафу в розмірі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, чим завдав йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Отже, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу  чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таку правову позицію, висловив Верховний Суд України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, яка відповідно до ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, судом встановлено, що позивач надав належні та допустимі докази, котрі свідчать про наявність заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями органу поліції та заподіяною, на його переконання, шкодою.
Установивши, що ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами працівником патрульної поліції безпідставно, у зв`язку з чим був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у порушенні Правил дорожнього руху, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Визначаючи розмір відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд обґрунтовано виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.  
Разом з тим, і вимоги позивача щодо повного стягнення витрат на правову допомогу не підлягають до задоволення, оскільки позов задоволено частково, а тому в силу вимог ст. 141 ЦПК України такі витрати не є завданою шкодою, а підлягають розподілу між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог та з урахуванням  обґрунтованості їх розміру.
Таким чином, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів і власного тлумачення змісту норм закону.
Порушень норм матеріального та  процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими сторони обґрунтовували свої позовні вимоги та заперечення, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.
З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  позивача ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_1 , та відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді: