11.05.21
22-ц/812/650/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/4070/17
Номер провадження 22-ц/812/650/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

11 травня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: 

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 05 лютого 2021 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 укладено договір кредиту №640/78-К78, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 66 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, на строк до 22 лютого 2017 року.
В забезпечення виконання умов договору кредиту 23 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено договір поруки №640/78-П78, за умовами якого ОСОБА_4 зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 17 березня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 83 394.40 доларів США, з яких: 58 287.99 доларів США - заборгованість за кредитом, 25 106.41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом.
Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість по кредиту та процентам в загальному розмірі 83 394.40 доларів США та судовий збір в розмірі 33 470 грн. 43 коп. 
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 січня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №640/78-К78 від 23 лютого 2007 року в сумі 83 394.40 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 2 389 416 грн. 35 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 58 287.99 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 25 106.41 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення судового збору в розмірі по 16 735 грн. 22 коп. з кожного з відповідачів (том 1 а.с.45-46).
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 листопада 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 січня 2018 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (том 1 а.с.80).
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2020 року замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») (том 1 а.с.111).
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 (том 1 а.с.149).
Відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити за спливом позовної давності. Зазначав, що згідно п.4.5 договору кредиту сторони домовились, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, щодо погашення кредиту, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив. Враховуючи вищевказане, на думку відповідача, строк дії кредиту змінився на 09 квітня 2008 року, оскільки 08 лютого 2008 року позичальник припинив виконання кредитного зобов`язання. Враховуючи, що позивач звернувся із позовом лише 15 травня 2017 року, то він пропустив позовну давність, про застосування наслідків якої і просив відповідач (том 1 а.с.104-107).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2021 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №640/78-К78 від 23 лютого 2007 року в сумі 26 622.40 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ -745 294 грн. 09 коп., з якої: заборгованості за кредитом - 19 516 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 7 106.40 доларів США.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №640/78-К78 від 23 лютого 2007 року в сумі 2 969.20 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 83 122 грн. 75 коп., з якої: сума заборгованості за кредитом - 2 236 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 733.20 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 9 576 грн. 43 коп.
Стягнуто ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 1 108 грн. 25 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник належно не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тими ж обставинами, що і відзив на позовну заяву.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.
За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
З матеріалів справи убачається, що 23 лютого 2007 року між  Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір кредиту №640/78-К78, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру користування грошові кошти в сумі 66 500 доларів США, зі сплатою 13% річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягав щорічному перегляду, згідно з умовами п.2.6 цього договору та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з березня 2007 року по лютий 2017 року - щомісячно до 10 числа 554 долара США; в лютому 2017 року - 574 долара з кінцевим терміном повернення основної суми заборгованості до 22 лютого 2017 року, на умовах, визначених цим договором (п.1.1 договору) (том 1 а.с.4-6).
Згідно п.2.4.1 договору сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10-го числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. 
Відповідно до п.3.3.8 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору.
У п.3.3.9 договору сторони узгодили, що позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані відсотки та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п.2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору.
За правилами п.4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.3.3.8 та 3.3.9 цього договору протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції. 
Відповідно до п.7.4 договору у разі настання обставин, визначених, в тому числі п.4.5 цього договору - строк користування кредитом вважається таким, що сплив.
Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язання позичальником за договором кредиту від 23 лютого 2007 року №640/78-К78 в той же день між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був укладений договір поруки №640/78-П78, відповідно до якого останній зобов`язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №640/78-К78 від 23 лютого 2007 року (том 1 а.с.8).
З наявного у справі розрахунку убачається, що станом на 17 березня 2017 року у позичальника утворилась заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 83 394.40 доларів США, з яких: 58 287.99 доларів США - заборгованість за кредитом, 25 106.41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом (том 1 а.с.13). 
За таких обставин, на думку колегії суддів, у позичальника виник обов`язок щодо повернення кредитних коштів. 
20 квітня 2017 року відповідачам направлено вимогу про усунення порушень з вимогами сплатити заборгованість станом на дату розрахунку 17 березня 2017 року в загальному розмірі 110 673.62 долари США, включаючи пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань (том 1 а.с.11).
При цьому, зі змісту договору слідує, що умовами договору кредиту сторонами був визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості - до 22 лютого2017 року (пункт 1.1.2 договору).
Разом з тим, відповідно до пунктів 4.5 та 7.4 договору кредиту, убачається, що сторони узгодили між собою, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків щодо своєчасного та в повному обсязі погашенню кредиту із нарахованими процентами, сплати процентів в порядку визначеному договором, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Тобто, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.
З вищевказаного розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що останній платіж за тілом кредиту позичальником здійснено 27 червня 2008 року, а 07 листопада 2011 року був здійснений останній платіж на погашення кредитної заборгованості, який направлено банком відповідно до умов договору на погашення відсотків за кредитом у розмірі 8 492.07 доларів США (том 1 а.с.13,14).
Отже, з розрахунку заборгованості встановлено, що позичальником ОСОБА_1 було допущено невиконання обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 договору кредиту щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, більше ніж 60 календарних днів, а саме - відповідач не сплатив платіж по погашенню процентів за користування кредитом, який відповідно до умов договору кредиту (підпункт 2.4.1) мав сплатити до 10 грудня 2011 року включно.
При таких обставинах, вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з того, що в силу умов договору кредиту (підпункти 4.5, 7.4), у зв`язку із невиконанням позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8, щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. У зв`язку із вказаним ОСОБА_1 протягом одного робочого дня - 09 лютого 2012 року був зобов`язаний погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі №138/240/16-ц (провадження №61-14987св19) вказано, що якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному ч.2 ст.1050 ЦК України.
При таких обставинах колегія суддів дійшла висновку про те, що строк користування кредитом за кредитним договором від 23 лютого 2007 року був змінений у відповідності до положень договору і ч.2 ст.1050 ЦК України та вважається таким, що сплив 09 лютого 2012 року.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Встановлено, що в силу умов договору кредиту (підпункти 4.5, 7.4) строк виконання основного зобов`язань був змінений з 22 лютого 2017 року на 09 лютого 2012 року. Тобто з 10 лютого 2012 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав. Проте банк звернувся із позовом до суду до позичальника лише у травні 2017 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена ст.257 ЦК України.
Установлено, що відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
При таких обставинах колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 в частині стягнення основної суми заборгованості та відсотків, нарахованих до зміни строку виконання основного зобов`язання, тобто до 09 лютого 2012 року з підстав спливу строку позовної давності.
Щодо вирішення питання про стягнення з ОСОБА_1 відсотків, нарахованих банком після 09 лютого 2012 року, то слід зазначити наступне
Так, за правилом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
У силу ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі зміни строку виконання основного зобов`язання. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
У постанові від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 відсотків, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування, тобто після 09 лютого 2012 року через необґрунтованість. 
При цьому, правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
При таких обставинах, оскільки після зміни строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів, нарахованих після 09 лютого 2012 року, є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих спірних правовідносин.
Щодо позовних вимог пред`явлених до поручителя ОСОБА_4 , то слід зазначити наступне.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Керуючись положеннями ч.4 ст.559 ЦК України, можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців (якщо інший строк не передбачений договором поруки) з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11, провадження №14-219цс19.
З результатів аналізу ч.4 ст.559 ЦК України можна зробити висновок, що вжите в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.
Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).
Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251,252 ЦК України).
Встановлено, що в силу умов договору кредиту (підпункти 4.5, 7.4) змінений строк виконання основного зобов`язань з 22 лютого 2017 року на 09 лютого 2012 року.
До Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя ОСОБА_4 ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось через установу поштового зв`язку у травні 2017 року.
Таким чином, оскільки згідно із положенням п.4.5 строк виконання основного зобов`язання було змінено, колегія суддів вважає, що на момент звернення до суду із цим позовом порука припинилася, а тому позов у цій частині не підлягав задоволенню.
Тобто колегія суддів вважає, шо позивачем не було дотримано шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України для пред`явлення вимог до поручителя, та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_4 .
Доводи представника третьої особи про те, що п.4.5 кредитного договору сторони не встановлювали строк дії кредиту та підстави припинення договору, а лише передбачили можливість дострокового повернення кредитних коштів є необґрунтованими з огляду на вищевикладене та зміст вказаного пункту договору, яким визначено зміну строку користування кредитом.
За такого, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому рішення на підставі положень ст.376 ЦПК України, слід скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені названих позовних вимог. 
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 на оскаржуване рішення не була оплачена судовим збором, сплата якого відстрочена ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 березня 2021 року до ухвалення судового рішення.
Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду справи з АТ«Альфа-Банк» на користь держави підлягає стягненню 18 639 грн. 38 коп. судового збору.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 18 639 (вісімнадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн. 38 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 12 травня 2021 року