ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/8277/20	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого - судді  Лукманової О.М. (доповідач),
          суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року (суддя Татаринов Д.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 10.02.2021 року) в справі №280/8277/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги  про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:
13.11.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі по тексту – відповідач), в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просив визнати незаконними дії посадових осіб відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску на позивача, який не є приватною особою-підприємцем; визнати неправомірною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф 57204-50 від 08.11.2019 року в сумі 26529,96 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2021 року позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф 57204-50 від 08 листопада 2019 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення у частині та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, задовольнити позовні вимоги у частині, в якій судом першої інстанції було відмовлено. Свої вимоги обґрунтував тим, що судом не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Апелянт зазначив, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, визначає порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску. Єдиним внеском є консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Підставою звернення позивача до суду стало неправомірне нарахування Головним управлінням ДПС у Запорізькій області заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску і пов`язано з тим, що позивач не зареєстрований фізичною особою-підприємцем згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не є підставою для нарахування заборгованості з єдиного соціального внеску, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору. Апелянт вказував, що у Єдиному державному реєстрі відсутні записи про державну реєстрацію підприємницької діяльності ОСОБА_1 , та факт набуття позивачем статусу фізичної особи- підприємця відсутній. Апелянт зазанчав, що у посадових осіб є необмежений доступ до відомостей які містяться в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Наявні підстави стверджувати неправомірність дій Головного управління ДПС у Запорізькій області з нарахуванням заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску та їх невідповідність вимогам діючого законодавства.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДПС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. Суд першої інстанції вказував, що ОСОБА_1 не  зареєстрований як фізична особа-підприємець, отже не повинен сплачувати єдиний внесок, який нараховується на суму доходу (прибутку). Тільки фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні. Фізична особа-підприємець, яка в силу положень статті 50 Цивільного кодексу України визначається як особа, яка здійснює своє право на підприємницьку діяльність, є платником єдиного внеску. У разі реєстрації позивача у якості фізичної особи-підприємця у 2001 році та не отримання ним свідоцтва про державну реєстрацію ФОП, інформація у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, все одно повинна бути з відміткою про недійсність його свідоцтва. Відсутність інформації з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань про реєстрацію позивача у якості фізичної особи-підприємця свідчить про відсутність у нього статусу фізичної особи-підприємця. Оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та такою, що прийнята відповідачем нерозсудливо та помилково. Проте, щодо вимог про визнання незаконними дій посадових осіб Головного управління ДПС у Запорізької області щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску на ОСОБА_1 , який не є приватною особою – підприємцем, судом першої інстанції зазначено, що оскаржувана вимога сформована на підставі даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, що є самостійною підставою для її формування. Суд першої інстанції вказував, що у контролюючого органу були наявні дані в інформаційній системі органу доходів і зборів щодо заборгованості ОСОБА_1 , звідси, в діях посадових осіб відповідача немає ознак протиправності щодо складання оскаржуваної вимоги. Позивачем не зазначено, дії яких саме посадових осіб Головного управління ДПС у Запорізькі області порушили його права.
Матеріалами справи встановлено, що Головним управлінням ДФС у Запорізькій області 08.11.2019 року складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-57204-50  зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 26539,26 грн. Як на підставу винесення вимоги, податковий орган посилався на те, що ОСОБА_1 є зареєстрованим як фізична особа – підприємець, та повинен сплачувати внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вказана вимога сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, з якої вбачається, що за ОСОБА_1 рахується недоїмка з ЄСВ в розмірі 26539,26 грн., яка складається з: за 2017 рік у сумі 3200,00 грн., за 2018 рік у сумі 3723,00 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 року, за 2019 рік 4173,00 грн.
Відповідно до матеріалів справи, вимога №Ф-57204-50 була направлена Головним управлінням ДПС у Запорізькій області на поштову адресу ОСОБА_1 поштою та до відправника повернувся конверт з відміткою про повернення «за истеч. срока хранения». 
ОСОБА_1 не погодившись з вимогою про стягнення боргу (недоїмки) звернувся зі скаргою до ДПС України, яка рішенням від 19.10.2020 року № 30419/6/99-00-06-03-01-06 залишена без розгляду. 
Позивач долучив до справи копію трудової книжки серія НОМЕР_1 та підтвердив, що протягом 2017 – 2018 років був працевлаштований
ОСОБА_1 стверджував, що  не є зареєстрованим фізичною особою-підприємцем. 
Головне управління ДПС у Запорізькій області в підтвердження реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця надало реєстраційну картку суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи від 11.04.2001 року та заяву ОСОБА_1 , з якою він звертався до податкового органу з проханням зареєструвати у податковому органі як платника податків фізичної особи-підприємця. 
26.04.2021 року до суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області про заміну відповідача у справі з Головного управління ДПС у Запорізькій області на належного відповідача - Головне управління ДПС у Запорізькій області.
Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 року № 893 ліквідуються як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за   переліком     згідно з додатком, зокрема Головне управління ДПС у Запорізькій області.
Відповідно до наказу Державної податкової служби України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 року № 529 утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з     додатком, у тому числі Головне управління ДПС у Запорізькій області.
Згідно ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Встановлено, що Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663) перейняло на себе повноваження, зокрема щодо представництва у суді Головного управління ДПС у Запорізькій області. Таким чином, суд вважає за можливе здійснити заміну відповідача у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 6  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).
Платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.
Єдиний внесок для платників, зазначених у  статті 4  цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7  цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, відомості про яких включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, єдиний внесок сплачується від суми доходу, у разі якщо фізичною особою - підприємцем не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч. 8 ст. 9 вищевказаного Закону, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у  пунктах 4,  5  та  5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Згідно п. 1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (у редакції, дійсній на час виникнення спірних правовідносин), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань).
Згідно п. 3 розділу ІІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (у редакції, дійсній на час виникнення спірних правовідносин), для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до  Закону  в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких такий платник перебував на обліку як платник єдиного внеску. У разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої  Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 65.1   ст.   65 ПК України, взяття на облік фізичних осіб   підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із   Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Згідно ч. 1 ст. 1, ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.
Державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є реєстрація такої особи як фізичною особою-підприємцем, адже саме з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань податковий орган одержує інформацію про перебування особи у статусі фізичної особи-підприємця, а, отже наявність статусу платника єдиного внеску. Також необхідною умовою для нарахування фізичній особі-підприємцю є отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Згідно пп. 1 п. 2 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449,   сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника в національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.
Наявність у ОСОБА_1 статусу як фізичної особи-підприємця не підтверджено. Головним управлінням ДПС у Запорізькій області не пояснено, яким чином ОСОБА_1 визначено як платника єдиного внеску, враховуючи відсутність про нього даних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.  Головне управління ДПС у Запорізькій області при винесенні оскаржуваної вимоги не врахувало, що позивач не був зареєстрований як фізична-особа підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 року №260/81/19 зазначила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному  Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Враховуючи, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, відомості про яких включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, невідомо, звідки Головне управління ДФС у Запорізькій області отримало дані наявності боргу та про необхідність сплати ОСОБА_1 єдиного внеску. 
Відповідно до частин 4, 8 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган  доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом  виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну  політику, надсилає  платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. У  разі  незгоди  з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску  узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. 
Згідно п. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (у редакції, дійсній на час виникнення спірних правовідносин) вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.
Отже, профільним порядком нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок. Головне управління ДПС у Запорізькій області не надає копії акту документальної перевірки ОСОБА_1 , за результатами якої було б встановлено несплату ним  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та необхідність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки). 
          У сукупності виявлених обставин, того, що відповідачем нарахована заборгованість зі сплати єдиного внеску без врахування, що позивач не був зареєстрований як фізична-особа підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та того, що перед винесенням вимоги не проведено документальну перевірку, дії Головного управління ДПС у Запорізькій області є незаконними.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції також вказує на незаконність вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф 57204-50 від 08.11.2019 року, проте робить висновок про правильність дій посадових осіб відповідача щодо нарахування позивачу суми боргу (недоїмки) та правильність дій по формуванню вимоги. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржувана вимога є протиправною та такою, що прийнята відповідачем нерозсудливо та помилко. Суд апеляційної інстанції зазначає, що такий висновок суперечить висновкам суду про визнання неправомірною та скасування вимоги про сплату боргу, оскільки визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним та його скасування вказує на незаконність дій суб`єкта по винесенню рішення та дій, що передували винесенню такого рішення.
Суд першої інстанції одночасно визнає дії Головного управління ДПС у Запорізькій області по винесенню вимоги нерозсудливими та помилковими та одночасно законними дії посадових осіб відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску для позивача.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про законність перевірки та її наслідків керується зокрема правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 18.02.2021 року у справі № 826/9296/17. Верховний Суд вказував, що суд під час розгляду даної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен був самостійно кваліфікувати поведінку відповідача й дійти власних висновків щодо правомірності/неправомірності такої поведінки та оскаржуваних рішень податкового органу. 
Недоліки у діях податкового органу щодо нарахування податного зобов`язання, порушення під час винесення вимоги може бути чинниками визнання незаконним рішення, і навпаки, визнання незаконним рішення, призводить до визнання незаконними дії, що передували його винесенню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року    у справі №260/81/19 зроблено висновок про те, що за правилами ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платника податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Сєрков проти України». Заява « 39766/05, пункт 43). У разі виникнення спору між платником податків та державою суд не може відмовити громадянину в захисті лише через сумніви в правомірності його дій. Недоведення державним органом обґрунтованості та законності висновків, покладних в основу прийняття оскаржуваних рішень, має стати підставою для надання захисту платнику податків, якщо вчинене ним, на думку державного органу порушення, не було переконливо доведено перед судом. Будь-який інший підхід не відповідатиме завданням адміністративного судочинства. Відповідачем не доведено обґрунтованості та відповідності нормам чинного законодавства висновків щодо допущення позивачем порушень чинного    податкового законодавства.    
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить висновку, що порушення, яке було передумовою прийняття оскаржуваної вимоги, не було переконливо доведено відповідачем, тому дії, які передували винесенню оскаржуваної вимоги, слід визнавати незаконними. 
У Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом  інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. При цьому особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, обов`язки цієї особи у сфері публічно-правових відносин.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Згідно п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: зокрема, 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) тощо.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Результатом ефективного захисту має бути припинення порушення з боку суб`єкта владних повноважень. 
Отже, встановлюючи та визначаючи незаконною вимогу Головного управління ДФС (ДПС) у Запорізькій області слід визнати незаконними дії посадових осіб відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску, як дії, які передували винесенню незаконної вимоги.  
Враховуючи докази у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог та у цій частині прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції ухвалюючи нове рішення вирішує питання про розподіл судових витрат. Всі здійсненні судові витрати по справі, здійснені позивачем, повертаються у разі задоволення позовних вимог.
При поданні позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн. згідно квитанцій № 0.0.1902394894.1 від 12.11.2020 року та № 0.0.1933245539.1 від 08.12.2020 року. При поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 1362,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 21088 від 23.03.2021 року.
Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог частково стягнув з відповідача на користь позивача здійснені ним судові витрати у розмірі 840,80 грн., що є частиною сплаченого ним судового збору при поданні позову, з огляду на часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до вимог ст.139 КАС України підлягають стягненню з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області інші здійснені та документально підтверджені позивачем судові витрати у розмірі 2202,80 грн.
Керуючись статтями 242, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Здійснити заміну відповідача у справі з Головного управління ДПС у Запорізькій області на Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663).
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року в справі №280/8277/20 – скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог та у цій частині прийняти нове рішення, про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнати незаконними дії посадових осіб Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску на ОСОБА_1 , який не є приватною особою-підприємцем.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 2202,80 грн. (дві тисячі двісті дві гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663).
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ст.,ст.328, 329 КАС України.  
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова