КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
19 травня 2021 року                                                                                                 м. Київ
                                                                                    
Унікальний номер справи № 761/31181/20  
Апеляційне провадження 22-ц/824/5400/2021 
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.
при секретарі Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідачі                Головне управління Національної поліції у м. Києві
 
                                   Київська міська прокуратура
 
                                   Державна казначейська служба України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, подану через представника Фіцу Олену Валентинівну, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року, ухвалене під головування судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури,
 
в с т а н о в и в :
 
у жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 5 005 000 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що 01.05.1999 перебуваючи біля будинку № 11-А по вул. Харківське шосе у м. Києві став випадковим свідком, як невідомі йому чоловіки, один з яких був одягнений у форму працівника міліції, вживали алкогольні напої.
05.03.2002 заступник начальника СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві порушив відносно нього кримінальну справу № 03-14986 за частиною 1 статті 262 КК України за фактом викрадення вогнепальної зброї.
Приблизно 10 днів його тримали у спецприймальнику, а 15.03.2002 слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві пред`явлено обвинувачення в тому, що 01.05.1999 приблизно о 20 годині 30 хвилин він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку № 11-а по вул. Харківське шосе у м. Києві, з метою таємного викрадення вогнепальної зброї підійшов до міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України ОСОБА_3 та використовуючи безпорадний стан останнього, викликаний алкогольним сп`янінням, зірвавши револьверний шнур, таємно викрав табельну вогнепальну зброю, пістолет «ТТ-ІЖ» № НОМЕР_1 з магазином та 8 набоїв, чим завдав ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України в м. Києві матеріальну шкоду на загальну суму 87,78 грн. Він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 262 КК України та з цього часу його почали утримувати у Київському слідчому ізоляторі.
18.03.2002 постановою Дніпровського районного суду м. Києва йому обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.
В подальшому, прокуратурою Дніпровського району м. Києва затверджено обвинувальний висновок і кримінальна справа про обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 262 Кримінального кодексу України, для розгляду по суті направлена до Дніпровського районного суду м. Києва.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2003 його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 262 Кримінального кодексу України.
Після розгляду його апеляційної скарги ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2003 обвинувальний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2003 скасований, а кримінальна справа повернута на новий судовий розгляд.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.06.2004, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2004, кримінальну справу по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 262 КК України повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.
Провівши додаткове розслідування, кримінальна справа втретє направлена до суду для розгляду її по суті. Отримавши кримінальну справу, Дніпровський районний суд                       м. Києва при попередньому розгляді справи встановив неповноту та однобічність досудового слідства та зазначив, що вказівки, зазначені у постанові Дніпровського районного суду                 м. Києва від 04.06.2004, не виконані. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.02.2005 кримінальну справу втретє направлено прокурору Дніпровського району                  м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.
27.05.2005 слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві винесена постанова про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, та 30.05.2005 його було звільнено з-під варти з Київського слідчого ізолятора.
25.08.2005 старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Камінська М.П. винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно нього, яка постановою заступника прокурора Дніпровського району         м. Києва від 17.07.2006 скасована, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві для проведення досудового розслідування.
Після набрання чинності новим Кримінальним процесуальним кодексом України 15.02.2014 відомості про скоєння злочину були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальному провадженню присвоєно №12014100040001813. До Реєстру були внесені такі відомості: «01.05.1999 року о 21 годині ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини з набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_3 (кримінальна справа № 03-14986 ЖРЗПЗ № 7774 від 01.05.1999)».
20.02.2020 захисником Проскурня О.І. подано слідчому судді Дніпровського районного суду м. Києва клопотання про встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014100040001813, де вказувалось на невиконання прокурором обов`язку, визначеного частиною 2 статті 28 КПК України, та недотриманні розумних строків під час проведення досудового розслідування.
03.03.2020 під час розгляду даного клопотання прокурор повідомив, що кримінальне провадження закрите на підставі частини 2 статті 284 КПК України. У зв`язку з цим слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ухвалою від 03.03.2020 залишив клопотання про встановлення строку досудового розслідування без задоволення.
Після розгляду клопотання постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у        м. Києві Кучерявого В.В. від 02.03.2020 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12014100040001813 від 15.02.2014 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 262 КК України.
За вказаних обставин він має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у незаконному застосуванні співробітниками міліції психологічного та фізичного насильства з метою отримання показань, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незаконного проведення  у ході розслідування кримінальної справи обшуку, незаконного засудження та застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.
Він перебував під слідством та судом з 05.03.2002 по 25.08.2005 (3 роки 5 місяців 21 день) та з 17.07.2006 по 02.03.2020 (13 років 7 місяців 16 днів). Загальний строк перебування під слідством та судом становить 17 років 1 місяць 7 днів, з них 3 роки 2 місяці 16 днів він утримувався під вартою в Київському слідчому ізоляторі (з 15.03.2002 по 30.05.2005).
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди вважає, що за незаконне застосування співробітниками поліції психологічного та фізичного насильства, спричинення тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозгової травми, струсу головного мозку йому має бути виплачено 250 000 грн; за незаконне затримання 15.03.2002, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 15.03.2002 по 30.05.2005, незаконне проведення обшуку та засудження 13.05.2003 йому має бути виплачено 3 500 000 грн; за незаконне застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд з 31.05.2005 по 25.08.2005 має бути виплачено 25 000 грн; за перебування під слідством без застосування запобіжних заходів з 05.03.2002 по 14.03.2002 та з 17.07.2006 по 02.03.2020 має бути виплачено 1 230 000 грн. Загальний розмір моральної шкоди, яка завдана йому внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури, оцінює в розмірі 5 005 000 грн. Також вказав, що тривале перебування під слідством призвело до руйнування сімейних відносин.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 248 000 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити позов у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає помилковими висновки суду про те, що під слідством та судом він перебував лише з 15.03.2002 по 25.08.2005. Початок перебігу строку перебування під слідством та судом починається з прийняттям процесуального рішення про порушення кримінальної справи щодо особи, яке за приписами КПК України 1960 року передує стадії пред`явлення обвинувачення і за суттю є близьким до процесуального рішення «повідомлення про підозру», яке передбачене ст. 277 КПК України, що набрав чинності з 19.11.2012. 15.03.2002 розпочалася стадія притягнення його до кримінальної відповідальності та він набув процесуального статусу обвинуваченого. Відсутність з 25.08.2005 процесуальних рішень про застосування до нього запобіжних заходів не впливає на визначення строку перебування під слідством чи судом. У період з 2012 по 2019 рік не приймалося рішень про закриття кримінального провадження відносно нього. Суд не врахував, що після пред`явлення офіційного обвинувачення, розгляду кримінальної справи судом першої інстанції по суті обвинувачення, перегляду її в апеляційному порядку, направлення на додаткове розслідування всі процесуальні рішення та дії були спрямовані на встановлення обставин наявності чи відсутності інкримінованого йому злочину, тобто він перебував під слідством і судом до дати прийняття рішення про відсутність у його діях складу злочину, а саме до 02.03.2020. Вважає, що перебуваючи під слідством і судом з 05.03.2002 по 02.03.2020, за виключенням періоду з 26.05.2005 по 16.07.2006, має право на відшкодування моральної шкоди за весь цей час, тобто за 17 років 1 місяць і 7 днів. Суд не врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі 686/23731, у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 534/955/17, у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 404/4110/17. Моральна шкода з урахуванням такого періоду не може бути меншою за 1 231 380 грн (205 місяців 23 дні * 6 тис грн. мінімальної заробітної плати). Судом також не враховано, що перебування його під слідством і судом супроводжувалось різним ступенем та характером втручання в його законні права та інтереси, які зумовили різні наслідки та рівень моральних страждань, про що вказано у позовній заяві. До нього було застосовано працівниками міліції фізичне насильство. Внаслідок нанесення йому побоїв він почав відчувати постійний головний біль. Незаконне утримання під вартою та тривале слідство призвело до розірвання шлюбу та втрати звичного способу життя. Вважає помилковими висновки суду про недоведеність причинно - наслідкового зв`язку між станом його здоров`я та завданням тілесних ушкоджень працівниками міліції через відсутність вироку щодо таких обставин. Суд не взяв до уваги, що фактор вини не має значення, оскільки відповідно до закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб  чи органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування. Судовими рішеннями, ухваленими у 2003 - 2005 роках, які набрали законної сили, на сторону обвинувачення покладено обов`язок проведення перевірки тверджень щодо застосування до нього працівниками міліції протиправного насилля. Отже, саме відповідачами не було надано доказів, які б містили фактичні дані про результати перевірки, щодо отримання ним тілесних ушкоджень з якихось інших причин, а не через застосування насилля співробітниками міліції. Вважає також помилковим висновок суду про те, що обставини розірвання шлюбу не перебувають у причинно - наслідковому зв`язку із здійсненням досудового розслідування та судовим розглядом. Його доводи про те, що причиною розірвання шлюбу стало саме перебування його під слідством та судом ґрунтуються на поясненнях дружини, які встановлені рішенням Баришівського районного суду Київської області від 05.09.2003. Враховуючи ступінь та глибину фізичних та моральних страждань він оцінив моральну шкоду відповідно у 250 000 грн, 3 500 000 грн (90 тис грн за один місяць) та 25 000 грн та вважає такий розмір обгрунтованим. Крім того, суд зазначив конкретну юридичну особу, з якої слід стягнути кошти, незважаючи на те, що відповідачем є держава та кошти слід стягнути з Державного бюджету.
Також не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України  через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що суд не повинен був змінювати підсудність та справа підлягала розгляду Дніпровським районним судом м. Києва відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, судом невірно визначено джерело відшкодування шкоди та помилково стягнуто моральну шкоду безпосередньо з Казначейства. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не виступало у правовідносинах з ним і жодної шкоди не завдавало, отже не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незаконних дій інших державних органів. Також зазначає, що судом неправильно визначено розмір моральної шкоди, не проаналізовано чи дійсно позивачеві заподіяно страждання, їх тяжкість, не зазначено у чому вони полягали, не досліджено характер немайнових втрат та доказів на підтвердження цих вимог. 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Також визнав доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині щодо стягнення коштів з Державного бюджету України, а не з Казначейства. У іншій частині просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 05.03.2002 СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу про таємне викладення вогнепальної зброї за ознаками злочину, передбаченого ст. 223 ч.1 КК України. 
Згідно протоколу № В076496 від 15.03.2002 ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 262 ч.1 КК України. 
Відповідно до постанови від 15.03.2002 дії обвинуваченого ОСОБА_1 кваліфіковано за ст. 262 ч. 1 КК України. 
Цього ж дня слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 262 ч.1 КК України, за те, що 01.05.1999 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку № 11-а по вул. Харківське шосе у м. Києві, використовуючи безпорадний стан міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України ОСОБА_3 , таємно викрав табельну вогнепальну зброю, а саме пістолет «ТТ-ІЖ» № НОМЕР_1 та 8 набоїв до нього, загальною вартістю 879,40 грн. Після чого, ОСОБА_1 зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.
18.03.2002 постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, постановлено утримувати його у Київському СІЗО № 13 ДДЗПВП з 18.03.2002.
22.03.2002 постановою Дніпровського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_2 .
Згідно постанови від 29.05.2002 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ст. 262 ч.1 КК України. 
13.05.2003 вироком Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 262 Кримінального кодексу України. 
27.11.2003 ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2003 скасований, а кримінальна справа повернута на новий судовий розгляд.
04.06.2004 постановою Дніпровський районного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2004, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування. 
21.02.2005 постановою Дніпровського районного суду м. Києва кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишено без змін. 
27.05.2005 слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві винесена постанова про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 
30.05.2005 позивач звільнений з-під варти з Київського слідчого ізолятора.
25.08.2005 старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Камінська М.П. винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , яка постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва Титор Д.П. від 17.07.2006 скасована, а матеріали справи направлено до                        СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві для проведення досудового розслідування.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №12014100040001813 15.02.2014 внесені такі відомості до реєстру: «правова кваліфікація: ст. 262 ч.1 (КК України, 2001 р.), фабула: 01.05.1999 о 21 годині ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини з 16 набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_3 (кримінальна справа № 03-14986 ЖРЗПЗ № 7774 від 01.05.1999)», орган, що здійснює досудове розслідування: Дніпровське районне управління ГУ МВС в м. Києві».
Згідно постанови слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві лейтенанта поліції Кучерявого В.В. від 02.03.2020 кримінальне провадження № 12014100040001813 від 15.02.2014 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 262 КК України.  
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під слідством та судом з 15.03.2002 по 25.08.2005 та мінімальний розмір моральної шкоди за вказаний період складає 248 000 грн (41 місяць 10 днів * 6 000 грн мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021). 
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Підстави, порядок і розмір відшкодування такої шкоди визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 226/94-ВР).
Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону № 226/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Стаття 3 Закону № 226/94-ВР визначає види відшкодування шкоди, серед яких у пункті 5 зазначено право на відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону № 226/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року № 9-рп-99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
За обставинами справи встановлено, що кримінальну справу відносно                             ОСОБА_1 порушено 05.03.2002, а 15.03.2002 пред`явлено обвинувачення.
Кримінальне провадження № 12014100040001813 від 15.02.2014 відносно                       ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 262 КК України лише 02.03.2020.
У зазначений проміжок часу 25.08.2005 слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , але ця постанова була скасована постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва 17.07.2006.
Відтак лише у період з 25.08.2005 по 17.07.2006 ОСОБА_1 не мав статусу обвинуваченого у вчиненні злочину.
Скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження відновило статус позивача як обвинуваченого, і вручення підозри у такому випадку не вимагалося, оскільки ще 15.03.2002 ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення та кримінальна справа до 02.03.2020 не була закрита.
Це підтверджується і витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 12014100040001813, з якого вбачається, що 15.02.2014 до реєстру були внесені відомості відносно ОСОБА_1 , як обвинувачуваного у вчиненні злочину, передбаченого ст. 262 ч. 1 КК України.
Та обставина, що з часу скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження позивачу не обирався запобіжний захід та не вчинялися інші процесуальні дії не змінюють його правового статусу обвинуваченого.
 Відсутність вчинення органами дізнання чи судом процесуальних дій у зазначений період не впливає на визначення строку перебування позивача під слідством чи судом, оскільки кримінальне провадження відносно нього у цей період не було закрито, а вчинення чи не вчинення органами дізнання, прокуратури чи суду процесуальних дій будь -яким чином не залежало від волі ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 226/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Виходячи з приписів зазначеної норми та з урахуванням періоду перебування позивача під слідством та судом з 05.03.2002 по 25.08.2005 та з 17.07.2006 по 02.03.2020 розмір відшкодування складає 1 230 000 грн (6 000 грн * 205 місяців). 
Визначаючи період перебування позивача під слідством та судом суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15.
Відтак рішення суду в частині визначення періоду перебування позивача під слідством та судом та визначення розміру моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 230 000 грн.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції від 30.01.2013).
Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За приписами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.
Всупереч вимогам зазначених норм та висновкам Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції стягнув відшкодування хоча і за рахунок коштів Державного бюджету України, але безпосередньо з Державної казначейської служби, а відтак доводи обох апеляційних скарг в цій частині є обґрунтованими.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості та справедливості такого відшкодування, яке не має не більш як достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.
На думку колегії суддів розмір відшкодування у 1 230 00 грн відповідає принципам розумності та справедливості та є достатнім для задоволення звичайних потреб позивача.
При цьому при визначені цієї суми враховуються усі істотні зміни у житті позивача у зв`язку з перебуванням його під слідством та судом, а тому нарахування позивачем окремо розміру відшкодування за застосування відносно нього запобіжних заходів тримання під вартою та підписки про невиїзд, зміна сімейного стану тощо не можна визнати обґрунтованим.
Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування 250 000 грн за вчинення відносно нього фізичного та психологічного насилля співробітниками правоохоронних органів, проте будь - яких доказів на підтвердження таких вимог позивачем не надано.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач не повинен доводити вину працівників правоохоронних органів, оскільки відповідно до Закону № 226/94-ВР шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду суперечать частині 1 ст. 1 цього Закону, яка визначає у яких випадках шкода відшкодовується незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а саме внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
Відтак у цій частині доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів вважає безпідставними.
Правила територіальної підсудності позовів визначено у параграфі 3 глави 2 ЦПК України. Стаття 12 Закону № 226/94-ВР є нормою матеріального права та дана норма не визначає територіальну підсудність позовів. Судом першої інстанції розглянуто справу за правилами підсудності, що визначені нормами ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо порушення правил підсудності суперечать вимогам закону.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення  наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України  1 230 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови виготовлений 21.05.2021

Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай 

 
Судді                                                                                                 О. В. Немировська

 
                                                                                                                      Т. І. Ящук