ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 р.	Справа № 520/146/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  П`янової Я.В. ,
за участю: секретаря судового засідання - Севастьянової А.Ю.    
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1    на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 (суддя Спірідонов М.О.; м. Харків; повний текст рішення складено 10.02.2021) по справі № 520/146/21
за позовом ОСОБА_1             
до Полтавської обласної державної адміністрації                                                                            
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної державної адміністрації (далі по тексту – відповідач, Полтавська ОДА), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к;
- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП з ДРФОПП НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Полтавської обласної державної адміністрації.
- стягнути з Полтавської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 00022591) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП з ДРФОПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на момент винесення рішення по суті.
В обґрунтування позову зазначено, що наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к є протиправним та таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 по справі № 520/146/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Полтавської обласної державної адміністрації (вул. Соборності, буд. 45,м. Полтава, Полтавська область,36014, код ЄДРПОУ 00022591) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено. 
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 по справі № 520/146/21 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к є незаконним, оскільки ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а пізніше з ним було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу, під час перебування ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Полтавської обласної державної адміністрації. Вказує, що на позивача, який проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом під час особливого періоду, поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Представник відповідача, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначив, що ОСОБА_1 звільнено з посади через закінчення строку трудового договору, що передбачено пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з виходом на роботу основного працівника. Відтак, вважає оскаржуваний позивачем наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к законним та таким, що винесений в межах чинного законодавства України.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу Полтавської обласної державної адміністрації від 10.08.2018 № 69-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста юридичного відділу, як такого, що пройшов за конкурсом, тимчасово на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дати фактичного виходу її з відпустки, з випробувальним терміном один місяць. 
14.08.2018 ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця, про що також міститься відповідний запис у трудовій книжці.
Наказом керівника апарату облдержадміністрації від 31.05.2019 №259-к ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 03 червня 2019 року строком на 18 місяців у зв`язку з призовом на строкову військову службу зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження строкової військової служби. Строк військової служби терміном 18 місяців закінчився 03 грудня 2020 року.
Під час призову громадян на строкову військову службу навесні 2019 року ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Первомайськ Миколаївської області. 
З 16.09.2020 набув чинності контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, укладений строком на 5 років. 
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 29.09.2020 № 646 ОСОБА_1 було призначено на посаду офіцера юридичної служби Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба та з 24.10.2020 зараховано до списків особового складу університету, що підтверджується витягом з наказу військового комісара Полтавського об`єднаного міського військового комісаріату (по строковій частині) від 31.05.2019 № 103 та витягом з наказу начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (по стройовій частині) від 26.10.2020 № 245.
Судовим розглядом встановлено, що оскільки позивач не поставив до відома відповідача та не надав відповідні документи щодо закінчення його строкової служби, наказом від 04.12.2020 № 622/1-к були внесені зміни до наказу від 31.05.2019 № 259-к, яким продовжено увільнення ОСОБА_1 від роботи до 15 грудня 2020 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
01.12.2020 відповідачем було направлено на адресу позивача лист про те, що ОСОБА_2 приступає до виконання службових обов`язків на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату облдержадміністрації 16 грудня 2020 року, а позивача буде звільнено на підставі статті 36 пункту 2 КЗпП України.
Після отримання вищезазначеного листа позивач направив лист на ім`я Відповідача, в якому повідомив про укладення ним контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу на 5 років, який надійшов в облдержадміністрацію 07.12.2020.
17.12.2020 ОСОБА_1 отримав наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к, відповідно до якого останнього звільнено з посади головного спеціаліста юридичного відділу апарату Полтавської обласної державної адміністрації відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та ст. 83 Закону України “Про державну службу” як такого, який перебував на посаді тимчасово, на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 , на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дати фактичного виходу її з відпустки, 15.12.2020.
Не погоджуючись зі спірним наказом Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к винесено у відповідності до вимог чинного законодавства України, оскільки контракт з позивачем не було укладено у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Крім того, суд зазначив, що позивача не було звільнено за ініціативою сторони, а саме відповідача, а позивач підлягав автоматичному звільненню згідно вимог п. 2 ст. 36 КЗпП, яка не передбачає альтернативних дій роботодавця в даному випадку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII), Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII), Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами, які застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Статтею 3 Закону № 1932-XII визначено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Згідно із абзацом 11 статті 1 Закону № 1932-XII, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
За змістом частин першої, другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (частина четверта статті 19 Закону № 2232-ХІІ).
Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Положеннями статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
З системного аналізу наведених законодавчих положень слідує, що гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але й тим, що прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років після 02 березня 2014 року.
Як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а враховує лише умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 по справі №812/204/18, від 19.11.2019 по справі № 812/452/17, від 05.02.2020 по справі № 808/369/17, від 16.04.2020 по справі № 821/925/17 та від 28.04.2020 по справі № 360/307/19, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивачем укладено Контракт під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, то на нього в повній мірі поширюються гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ та частиною третьою статті 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача, що передбачені статтею 119 КЗпП України гарантії стосуються лише випадків, коли трудовий договір з мобілізованим працівником є безстроковим, оскільки положеннями частини шостої цієї статті передбачено лише застереження щодо осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився. Інших застережень, у тому числі й щодо підстав припинення трудового договору, стаття 119 КЗпП України не містить.
Відтак, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к та поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП з ДРФОПП НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Полтавської обласної державної адміністрації колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що належить задовольнити.
Вирішуючи питання про порядок обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Згідно з пунктом 8 вказаного вище Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” № 13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. 
Відповідно до довідки Полтавської обласної державної адміністрації від 15.01.2021 № 383/1/01-58, сума середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 604,60 грн. (а.с. 55).
Оскільки днем звільнення позивача є 15.12.2020, а першим днем вимушеного прогулу є 16 грудня 2020 року, справа вирішена по суті 18 травня 2021 року, то період часу вимушеного прогулу позивача з 16 грудня 2020 року по 18 травня 2021 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) складає 103 дні.
Відповідно, стягненню на користь позивача підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 62273,80 грн. (103 дні х 604,60 грн.) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1, ч. ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року по справі № 520/146/21 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Полтавської обласної державної адміністрації “Про звільнення ОСОБА_1 ” від 11.12.2020 № 633-к.
Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП з ДРФОПП НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Полтавської обласної державної адміністрації.
Стягнути з Полтавської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 00022591) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.12.2020 по 18.05.2021 у розмірі 62273 (шістдесят дві тисячі двісті сімдесят три) грн. 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Т.С. Перцова    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  25.05.2021 року