справа № 756/8973/19                                      головуючий у суді І інстанції Жук М.В.
провадження № 22-ц/824/6023/2021              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
02 червня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на її користь суму майнових збитків у розмірі 375 091 грн. 64 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 2018 року на території СТО за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 на виконання укладеного між ними усного договору підряду ремонту та технічного обслуговування транспортного засобу належний їй на праві власності автомобіль «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , ключі від нього та технічний паспорт. ОСОБА_4 , виконавши ремонтні роботи, передав вказаний автомобіль без згоди позивача у користування ОСОБА_1 09 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомив Оболонське УП НП в місті Києві про те, що у період з 23 год. 00 хв. 08 травня 2018 року по 12 год. 00 хв. 09 травня 2018 року автомобілем заволоділи невідомі особи, викравши його. Вартість автомобіля позивача станом на 09 травня 2018 року становила 375 091 грн. 64 коп. Позивач вважає, що відповідачі повинні відшкодувати їй завдану шкоду на підставі ст. 1166, 1190 ЦК України.      
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 375 091 грн. 64 коп. майнової шкоди, 3 750 грн. 92 коп. судового збору та 5 000 грн. компенсації витрат на правничу допомогу, а всього 383 842 грн. 56 коп. В решті вимог позову відмовлено.
  В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 375 091 грн. 64 коп. майнової шкоди.  
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у позовній заяві зазначена неіснуюча адреса відповідача ОСОБА_4 . Останній не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, копію позову, ухвали про відкриття провадження у справі та повістки у судові засідання не отримував. Суд в порушення вимог закону розглянув справу у відсутність ОСОБА_4 та достовірних відомостей про місце його проживання (перебування). В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що ОСОБА_1 не оспорює факт передачі позивачем автомобіля, ключів від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_4 . Однак, вказані обставини можуть визнаватися чи не визнаватися тільки ОСОБА_4 . Про ці обставини ОСОБА_1 стало відомо зі слів позивача. ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 про те, що власник автомобіля дала свою згоду на передачу автомобіля ОСОБА_1 , тобто, ОСОБА_4 розпорядився автомобілем під свою особисту відповідальність. Право користування автомобілем у ОСОБА_1 виникло на законних підставах, так як ОСОБА_4 передав автомобіль у якості підмінного на час знаходження автомобіля ОСОБА_1 в ремонті у ОСОБА_4 , оскільки останній не встиг у погоджений строк відремонтувати автомобіль ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять будь-яких заяв ОСОБА_4 до правоохоронних органів з приводу незаконного заволодіння третіми особами автомобілем позивача. Відомості до ЄРДР внесено на підставі заяви ОСОБА_1 . У рамках кримінального провадження жодній особі не було повідомлено про підозру. ОСОБА_1 на час розгляду цієї справи мав статус заявника та свідка в рамках кримінального провадження. У рішенні суду не обґрунтовано на підставі якої саме норми ОСОБА_1 набув обов`язку по відношенню до ОСОБА_3 з відшкодування шкоди, завданої втратою автомобіля та неможливістю його повернення власнику. Позивач розуміла, що всю відповідальність за автомобіль повинен був нести ОСОБА_4 , однак, оскільки він зник, з метою визначення підсудності справи та подання позову відповідачем став ОСОБА_1 . Позивач, бажаючи зекономити гроші на ремонті автомобіля, передала його разом з документами та правом користування приватній особі ОСОБА_4 . Позивач з власної ініціативи погодилася із додатковими ризиками для себе, які у даному випадку мали негативні наслідки для неї. Позивач не надала доказів на підтвердження винних дій ОСОБА_1 . Суд неправомірно застосував ст. 1166, 1212 ЦК України, оскільки в обох статтях йде посилання на відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особи. Неправомірність дій ОСОБА_1 не доведена. На думку ОСОБА_1 застосуванню підлягають норми ст. 936, 937, 938, 942, 943 ЦК України. ОСОБА_4 повинен повернути ОСОБА_3 автомобіль або відшкодувати завдану шкоду. ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі. Представник позивача жодним чином не обґрунтував витрати, які він поніс у зв`язку з наданням правничої допомоги позивачу, не надав відповідних розрахунків.               
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що у позові зазначені відомі їй адреси. Допитані у суді свідки вказали, що ОСОБА_1 достеменно знав, що автомобіль не належить ОСОБА_4 . Саме завдяки діям ОСОБА_1 щодо неналежного зберігання автомобіля ОСОБА_3 , оскільки він залишив його не на паркувальному майданчику з охороною, а там, де було зручно ОСОБА_1 , автомобіль було викрадено та втрачено. Для обґрунтування витрат на правову допомогу до позовної заяви було надано копію договору про надання правничої допомоги та квитанцію про сплату за договором на суму 10 000 грн.                     
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.11).
Відповідно до висновку про дійсну ринкову вартість транспортного засобу, складеного 19 червня 2019 року оцінювачем СОД ТОВ «Пасат Консалдінг Груп», дійсна ринкова вартість автомобіля «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 09 травня 2018 року становить 375 091 грн. 64 коп. (а.с.5-10).
Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12018100050003519, 10 травня 2018 року внесені відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом) з посиланням на те, що в період часу з 23 год. 00 хв. 08 травня 2018 року до 12 год. 00 хв. 09 травня 2018 року невстановлена особа перебуваючи на території паркувального майданчику, який не охороняється, біля під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_2 , незаконно заволоділа транспортним засобом - автомобілем «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 та перебував у користуванні ОСОБА_1 , в результаті чого останнім завдано великої матеріальної шкоди (а.с.12).
Постановою Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 30 листопада 2020 року кримінальне провадження № 12018100050003519 від 10 травня 2018 року закрито у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування (а.с.187). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 приймаючи у користування автомобіль від ОСОБА_4 , який також передав йому ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, знав, що власником цього автомобілю є ОСОБА_3 , а тому повинен був усвідомлювати, що ОСОБА_4 не будучи власником цього майна не мав права розпоряджатися ним, зокрема, передавати у користування іншим особам. ОСОБА_1 , прийнявши автомобіль ОСОБА_3 у користування від ОСОБА_4 , який не мав права розпоряджатися ним, набув обов`язку по відношенню до ОСОБА_3 з відшкодування шкоди, завданої втратою цього майна та неможливістю повернення його власнику в натурі.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як зазначає у позовній заяві ОСОБА_3 вона уклала з ОСОБА_4 усний договір підряду на ремонт автомобіля «Lexus ES 350» та на виконання його умов передала ОСОБА_4 автомобіль, ключі від автомобіля та технічний паспорт. У подальшому, виконавши ремонт автомобіля ОСОБА_4 , передав його у користування ОСОБА_1 без згоди позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 837, ст. 841 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Підрядник зобов`язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна.
У разі доведеності факту укладення договору підряду, передачі автомобіля замовником підряднику та втрати його з вини останнього, відповідальність за втрату майна має нести підрядник, тобто, ОСОБА_4 
ОСОБА_3 вважає, що відповідальність за втрату автомобіля повинен нести також ОСОБА_1 на підставі ст. 1166, 1190 ЦК України, оскільки він достеменно знав, що автомобіль не належить ОСОБА_4 . Втрата автомобіля відбулася саме завдяки діям ОСОБА_1 щодо неналежного зберігання автомобіля ОСОБА_3 . 
У пункті 2.2 Правил дорожнього руху зазначено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
ОСОБА_1 отримав автомобіль у ОСОБА_4 в користування на законних підставах, оскільки, як зазначає позивач, вона сама передала ОСОБА_4 автомобіль разом з ключами та реєстраційним документом.
Вчиняючи зазначені дії, ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, не могла не розуміти, що за таких умов її автомобілем може користуватися будь-яка особа, оскільки у відповідності до п. 2.2  Правил дорожнього руху - власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Положеннями статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. 
Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (частина перша статті 937 ЦК України).
Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (частина третя статті 937, частина третя статті 977 ЦК України).
Заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не довела неправомірність дій відповідача та заподіяння їй останнім майнової шкоди, а також не надала доказів, що між нею та ОСОБА_1 існують договірні зобов`язання, на підставі яких в нього перед позивачем виник обов`язок щодо зберігання автомобіля. Позивач також не довела ту обставину, що втрата автомобіля відбулася саме з вини ОСОБА_1 .
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 375 091 грн. 64 коп. майнової шкоди.
В той же час, відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Позивач є окремим учасником справи і може самостійно оскаржити судове рішення в апеляційному порядку у випадку незгоди з ним.   ОСОБА_1 є відповідачем, а, відтак, не уповноважений на здійснення захисту прав позивача, в тому числі, і ставити вимоги щодо задоволення її вимог у спосіб, що не впливає на його права і  обов`язки.
У даному випадку позивач погодилася з рішенням суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову до ОСОБА_4 , його не оскаржувала, а, відтак, задоволення зазначеної вимоги в апеляційному порядку за апеляційною скаргою іншого відповідача буде суперечити принципу диспозитивності та праву кожної сторони розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 5 626 грн. 39 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   

 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року в частині задоволення позову, стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу скасувати та прийняти в цій частині постанову.
У задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди відмовити.
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.   
Стягнути з  ОСОБА_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 5 626 (п`ять тисяч шістсот двадцять шість) гривень, 39 копійок.       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 04 червня 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.