ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року	Львів	Справа № 607/13885/20 пров. № А/857/3384/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Мікули О.І., Ніколіна В.В.,
з участю секретаря                                     Ратушної М.І.,
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в  Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підволочиського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області   про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції - Позняк В.М.,
час ухвалення рішення – 20.11.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                            в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Підволочиського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі – відповідач 1), Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі – відповідач 2) про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 409114  від 13.08.2020 року винесену поліцейським Гусятинського ВП ГУНП в Тернопільській області, якою позивача  притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень та провадження по справі закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. В задоволенні позову до відповідача 1 відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 понесені судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 210 грн. 20 коп. та 2500 грн. витрат на правову допомогу, разом - 2710 грн. 20 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що скаржником до суду першої інстанції подавалось клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору, проте таке не розглянуто. Органу поліції також не було відомо про долучення будь-яких доказів щодо понесених витрат на правову допомогу, що унеможливило захист прав поліції в суді. Крім того, скаржнику не надсилалась копія оскаржуваного рішення. 
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися. 
В апеляційній скарзі відповідач 2 просив розгляд справи провести без його участі.
Представником позивача було подано клопотання про проведення судового засіданні в режимі відеоконференції, яке було задоволено судом 12.04.2021 року, проте цього ж дня на електронну адресу суду надійшла заява від адвоката Майки М.Б. про розгляд справи без участі та відмову у проведенні відеоконференції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем інкримінованих йому правопорушень є недоведеним, а тому постанова є протиправною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 409114 від 13.08.2020 року винесену поліцейським Гусятинського ВП ГУНП в Тернопільській області, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 13.08.2020 року о 21 год. 15 хв. в с. Личківці він керуючи транспортним засобом Мітсубісі р.н. НОМЕР_1 порушив п.п. 2.9.8. ПДР, а саме не підсвічувався номерний знак, після зупинки працівниками поліції водій не увімкнув світлову аварійну сигналізацію, чим порушив п.9.9б ПДР України та не був пристебнутий паском безпеки, чим порушив вимоги п.2.3.в ПДР України, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, ч. 6 ст. 121 КУпАП та ч. 5 ст. 121 КУпАП.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила)
П. 1.9. Розділу 1 Правил визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно ч.5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч.6 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим, тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ч.2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Норми ст. 251 КУпАП визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як вбачається, зі змісту ст. 251 КУпАП та ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в зазначеній справі є будь - які фактичні дані, на основі яких компетентним органом (посадовою особою)/судом встановлюється наявність чи відсутність обставин, що мають значення для справи, в тому числі винність особи, обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 73 КАС України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування у даній справі є факт пред`явлення/непред`явлення страхового полісу та обов`язок надати такий на вимогу працівника поліції.
Позивач факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечив. Вказує, що поліцейський не надав доказів на підтвердження порушених ним правил, також не дав можливості викласти пояснення в письмовому вигляді. 
Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Колегія суддів зазначає, що посилання відповідача 2 на оскаржувану постанову як на беззаперечний доказ вчинення позивачем правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Лише фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивача, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі, однак в даній справі відсутні будь-які відеозаписи чи фотофіксація правопорушення, а отже суду не видається за можливе встановити, що позивачем справді було порушено ПДР.
Згідно приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 280 КпАП України визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оскаржувана постанова не містить посилання на жоден доказ вчинення позивачем згаданого адміністративного порушення та таких не було надано суду.
Посилання відповідача 2 на те, що згідно вимог чинного законодавства відеозапис було знищено через 30 діб не береться судом до уваги, оскільки позов було подано до відповідача 1 у серпні 2020 року, а тому надати необхідні докази органи поліції мали можливість.
Отже, доводи відповідача 2 що факт порушення позивачем ПДР підтверджується належними доказами, спростовуються викладеним та не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірною.
Заперечення відповідача 2 про необхідність залишення позову без розгляду через несплату позивачем судового збору колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції позовна заява залишалась без руху з вказаної підстави, та судом було зменшено позивачу розмір судового збору, що підлягав сплаті, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Вказана судом сума була сплачена позивачем та провадження у справі відкрито. Апеляційний суд не вбачає неправомірності дій суду першої інстанції в цьому питанні.
Щодо посилання відповідача 2 на неотримання копії оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з недостатністю фінансування судів процесуальні документи, судові повістки та рішення надсилаються альтернативними засобами. У зв`язку з цим, апеляційним судом було поновлено відповідачу 2 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження.
Не бере колегія суддів до уваги і той факт, що управлінню поліції суд першої інстанції не надіслав матеріалів щодо витрат позивача на правову допомогу. Така заява була надіслана на адресу відповідачів представником позивача, що підтверджується копіями чеків (а.с. 65), а тому в суду не виникло зобов`язання повторного надсилання тих самих доказів.
12.04.2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника позивача про розподіл судових витрат. Просить стягнути з відповідача 2 витрати на правничу допомогу в сумі 4500 грн.
Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги № 5 від 17.08.2020 року. Зі змісту п.6 вказаного договору слідує, що конкретна сума гонорару визначається у рахунках на підставі тарифів (специфікацій послуг) до договору. 
Згідно тарифу (специфікації вартості послуг) до вищевказаного договору вартість послуг визначається від кількості обсягу часу і роботи, витрачених адвокатом при наданні послуг, ступінь складності та становить:
- консультація, узгодження правової позиції у справі, аналіз доказів щодо апеляційної скарги (1 год.) - 1000,00 грн.
- підготовка відзиву та додатків (специфікації, актів виконаних робіт, заяв) (2,5 год) - 2500 грн.
- підготовка до участі в судовому засіданні (1 засідання) - 1000 грн.
Відповідно до акту виконаних робіт сторони підтвердили, що всі послуги надано в повному обсязі, претензії відсутні. Гонорар отримано в розмірі 4500 грн. на банківський рахунок адвоката.
Суду також надано рахунок до договору про надання правової допомоги та меморіальний ордер.
Згідно з ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до положень п. 1 ч. 3  ст. 132 КАС України  до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1-3  ст. 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4  ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень ч. 5 ст. 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 9 ст. 139 КАС України).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, потребують дослідження на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України»,  від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Щодо участі в судовому засіданні, то колегія суддів звертає увагу на те, що адвокатом подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, а тому заявлена сума 1000 грн. за участь у судовому засіданні стягненню не підлягає.
Крім того, згідно наданого суду меморіального ордера та виписки з рахунку адвоката, позивачем було сплачено 1500 грн. 
Суд вважає, що вказаної суми судових витрат на відшкодування позивачу буде достатньо, оскільки за консультацію клієнта та аналіз доказів до апеляційної скарги суд вважає за необхідне стягнути 500 грн., а за подачу відзиву та заяв 1000 грн.
Такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 272,286,308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2020 року у справі № 607/13885/20 – без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (46001, м. Тернопіль, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 40108720) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 14 квітня 2021 року.