ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року		Справа № 140/3746/19 пров. № А/857/7304/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С., 
при секретарі судового засідання – Хомича О.Р.
розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2021 року (суддя Денисюк Р.С., м.Луцьк, повний текст складено 15 березня 2021 року) у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

18.12.2019  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУПФ) в якому, з урахуванням заяви про прийняття додаткових пояснень (т.1 а.с.184-189), просив:
визнати неправомірною відмову відповідача щодо проведення перерахунку ОСОБА_1 , як потерпілому від Чорнобильської катастрофи (1-а категорія) основної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII), виходячи із мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV) в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України Про державний бюджет України на відповідний рік; 
зобов`язати здійснити нарахування пенсії відповідно до статті 50 та частини четвертої статті 54 Закону №796-XII за період з 04.10.2005 по 31.12.2006, з 09.07.2007 по 31.12.2007, 22.05.2008 по 23.07.2011 та з 01.01.2014 по 02.08.2014.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2021 року позов залишено без розгляду.
Не погодившись із постановленню ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки про порушене право на виплату вказаної пенсії в не належних розмірах за ці періоди йому стало відомо з відповідей відповідача від 22.07.2019, 04.12.2019 та судових рішень. Зазначає, що порушення відповідачем було допущено в момент призначення пенсії. Крім того, посилається на норми статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII), що суми пенсії не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Також звертає увагу на ту обставину, що є інвалідом і згідно з вимогами законодавства відповідач повинен був донести до його відома інформацію про розміри виплачених пенсійних виплат. Вважає, що ним дотримано строки звернення до суду і підстави для залишення позову без розгляду відсутні. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач своєчасно не скористався своїм правом на звернення до суду за захистом, а звернувся до суду лише 18.12.2019 (понад 15 років з першого призначення пенсії та 5 років 10 місяців після останнього порушення). Таким чином, звернувшись 18.12.2019 до суду з позовними вимогами за періоди з 2005 року по 2011 рік та з 01.01.2014 по 02.08.2014 пропустив строк звернення до суду, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 має статус особи потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.10.2005 (а.с.12). 
У липні 2019 року позивач-апелянт звернувся до ГУПФ із заявою в якій просив провести перерахунок на виплату йому пенсії відповідно до частини четвертої статті 54 Закону №796-XII та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до стаття 50 Закону №796-XII, з урахуванням мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону №1058-IV, починаючи з дня встановлення ІІІ групи інвалідності пов`язаної із виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС по 24.04.2019, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (а.с.17).
Листом від 04.12.2019 №26299/02-39 ГУПФ повідомило позивачу про відмову в призначення (перерахунку) пенсії (а.с.19-22).
Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із частиною першою статті 118 КАС процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої та другої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються нарахування та виплати основної пенсії відповідно до частини четвертої статті 54 Закону №719-VII та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до статті 50 Закону №719-VII, за періоди, з 04.10.2005 по 31.12.2006, з 09.07.2007 по 31.12.2007, 22.05.2008 по 23.07.2011 та з 01.01.2014 по 02.08.2014.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон №719-VII не встановлює спеціального строку звернення до суду за захистом порушеного права на отримання певного виду пенсії чи додаткової виплати за цим Законом, відтак застосуванню підлягає шестимісячний строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 122 КАС, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 18.12.2019. При цьому позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування пенсії відповідно до статті 50 та частини четвертої статті 54 Закону №796-XII за період з 04.10.2005 по 31.12.2006, з 09.07.2007 по 31.12.2007, 22.05.2008 по 23.07.2011 та з 01.01.2014 по 02.08.2014, заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду. 
Щодо доводів скаржника про те, що про порушення свого права він дізналася у липні, грудні 2019 року з листа відповідача, на думку суду апеляційної інстанції, такі не можуть бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити її можливості звернутися після ухвалення Конституційним Судом України рішення в межах строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.
З матеріалів справи слідує, що з жовтня 2005 року позивач отримує пенсію по інвалідності відповідно до статті 54 Закону №796-XII. До 08.09.2019 (звернення із заявою про перерахунок пенсії) ОСОБА_1 не звертався до ГУПФ за перерахунком основної пенсії у розмірі 8-6 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії, за шкоду заподіяну здоров`ю у розмірі 50% та 75% мінімальної пенсії за віком.
Відтак, апеляційний суд вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 04.12.2019 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Такий висновок відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
З огляду на викладене, позивач своєчасно не скористався своїм правом на звернення до суду за захистом, а звернувся до суду лише 18.12.2019 (понад 15 років з першого призначення пенсії).
Щодо посилання позивача на положення статті 87 Закону № 1788-ХІІ, то таке є безпідставним, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки така подана з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС.
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За нормами частини другої статті 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.                              Керуючись статтями 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 9 березня 2021 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 11 травня 2021 року.