ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5775/20  Номер провадження 22-ц/814/1342/21	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретар: Яковенко В.С.

за участю представника позивача -адв. ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 березня 2021 року (повний текст складено 31.03.2021 року)
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з даним позовом, до відповідача, посилаючись на те, що він, ОСОБА_2 , на підставі договору міни від 05.02.2016 року є власником квартири АДРЕСА_1 .
Вказує, що з 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано у 2017 році, після чого ОСОБА_3 добровільно звільнила квартиру, не сплачує комунальні платежі, проживає в іншому житловому приміщенні 
З урахуванням наведеного прохав: визнати ОСОБА_3 , 1987 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 (а.с.1-4).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

Вказане рішення оскаржив позивач, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що, в силу положень п.3 ч.1 ст.57 СК України квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача, так як набута за час шлюбу, але за рахунок майна, яке належало позивачу особисто. Відтак, висновок місцевого суду про те, що сторони по справі є співвласниками вказаного нерухомого майна, є помилковим.
Зазначає, що, на його думку, до даних правовідносин мають бути застосовані положення ст.ст.391,406 ЦК України, ст.ст.116,150,156 ЖК УРСР, які передбачають, що користуватися житлом має право його власник, члени сім`ї власника, інші особи, якщо вони проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також особи на підставі укладених з власником договорів щодо користування майном. Проте, у спірних правовідносинах відсутні будь-які передбачені законом умови для збереження за відповідачем права користування вказаним жилим приміщенням.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 01.06.2007 року, ОСОБА_5 та члени його сім`ї - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , є власниками квартири АДРЕСА_2 площею 108,6кв.м, по 1/4 частки кожен (а.с.99).

Як убачається з Договору міни від 05.02.2016 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 зобов`язалась передати у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_3 (п.1 договору) та у власність ОСОБА_2 перейшла квартира АДРЕСА_4 ; житловою площею-36,7кв.м., загальною площею-65,4кв.м.; комора пл..2,0кв.м. (п.3 договору).

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно… (далі- Державний реєстр) 05.02.2016 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру від 09.02.2016р. (а.с.7). 

Також, місцевим судом було установлено, що сторони по справі ОСОБА_2 , 1988 року народження, та ОСОБА_9 , 1987 року народження, з 07.10.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 13.04.2017 року, справа №552/1399/17, позов ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задоволено повністю.
Шлюб, зареєстрований 07.10.2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №1465, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано.
Прізвище після розірвання шлюбу чоловіка - « ОСОБА_12 », жінки - « ОСОБА_13 » (а.с.9-10).

Установлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_5 у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.38, 42), проте за вказаною адресою не проживає (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що спірне житло, а саме - квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами по справі за час шлюбу, отже, в силу норм ст.60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, ОСОБА_2 на обґрунтування своїх позовних вимог не надав до суду жодних доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а тому відповідач, будучи співвласником житла, має рівні з позивачем права щодо володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою. На підставі викладеного позовні вимоги судом бути залишені без задоволення як безпідставні.

Проте, такі висновки місцевого суду не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

       Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі договору міни від 05.02.2016 рокуналежить квартира  АДРЕСА_1 , в якому 01.03.2016 року відповідач у справі ОСОБА_3 у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання. Після розірвання між сторонами шлюбу 13.04.2017 року, відповідач продовжує бути зареєстрованою у спірному житлі, проте там не проживає.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

       Як убачається зі змісту ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За нормою ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

При вирішенні даного спору місцевий суд прийшов до висновку, що квартира  АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін по справі, як колишнього подружжя, оскільки відповідний договір міни від 05.02.2016 року був укладений позивачем в період його шлюбу з відповідачем.
Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком з урахуванням наступного.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
       
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. 
(Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 29 січня 2020 року, справа № 570/4887/17-ц (провадження № 61-2079св19).

Відповідно до частини першої статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Так, матеріалами справи установлено, що позивач набув право власності на спірну кварартиру, за договором міни 05.02.2016 року, в порядку обміну належної йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01.06.2007 року (а.с.99) 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 .
Як убачається з аналізу Договору міни від 05.02.2016 року, сторонами договору жодних доплат здійснено не було.

Відтак, аналізуючи обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що, незважаючи на факт набуття позивачем права власності на квартиру  АДРЕСА_1 в період шлюбу з відповідачем, визначальним є факт того, що таке майно було набуте ОСОБА_2 за власні кошти - внаслідок здійснення обміну належної йому до шлюбу частки у майні, без здійснення будь-яких доплат.

Так, з урахуванням наведених вище норм закону та обставини справи, беручи до уваги той факт, що джерелом набуття права власності на спірну квартиру за позивачем були його особисті кошти (частка у майні), то підстави вважати, що квартира  АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном сторін по справі, як колишнього подружжя, відсутні.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.
У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постанові від 31 березня 2021 року, справа № 552/2998/17 (провадження № 61-8209св19) Верховний Суд зробив такий висновок.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що виключно сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, що заслуговують на увагу.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за наявності таких підстав: якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК Української РСР.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20), підстави відступити від нього судом не встановлені.

Таким чином, незважаючи на закріплення права членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом нормою ЦК України, воно виникає на підставі волевиявлення власника житла, який дозволяє члену своєї сім`ї вселитися до нього. У зв`язку із цим обмеження власника у можливості виселення колишнього члена сім`ї є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя, до його житла.

Окрім того, матеріалами справи установлено, що відповідач ОСОБА_3 у спірній квритирі № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_6 не проживає протягом останніх трьох років. Наведене підтверджується наступними доказами: письмовими показаннями сусідів позивача - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , підписи яких засвідчені начальником КП «ЖЕО-2» ОСОБА_16 (а.с.8), наявними у матеріалах справи конвертами, що напрвлялись місцевим судом за адресою реєстрації відповідача та які повертались не врученими з відмітною відділення поштового зв`язку - «інші причини, адресат відсутній» (а.с.47,72), «повернення, адресат відсутній» (а.с.51), «повернення, за закінченням терміну зберігання» (а.с.63,65).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відтак, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При цьому, матеріалами справи установлено, що ОСОБА_3 з 13.04.2017 року не є членом сім`ї позивача, та припинила фактичне проживання у належній ОСОБА_2 квартирі, в якій зараз проживає позивач зі своє нинішньою дружиною ОСОБА_17 (а.с.13) та їхнім сином ОСОБА_18 (а.с.12).

З урахуанням наведених вище обставин справи та норм закону, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, та захистом права відповідача, як колишнього члена його сім`ї, на користування квартирою, яке ОСОБА_3 , не реалізовує, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування відповідним житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу. 

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтава від 31 березня 2021 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_19 , 1987 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 28.05.2021 року.