ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/233/21 пров. № А/857/5977/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Кухтея Р.В.,
                                                                                             Шевчук С.М.,
секретаря судового засідання                                            Смолинець А.В., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Борискін С.А.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Рівне 10 лютого 2021 року у справі №460/233/21 за позовом Приватного комерційно-виробничого підприємства «Прем`єра» до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправними та скасування постанов, 
В С Т А Н О В И В:

14.01.2021 Приватне комерційно-виробниче підприємство «Прем`єра» (далі – Підприємство) звернулось в суд з позовом до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), просило визнати протиправною та скасувати постанову від 18.01.2016 ВП №2659414 про виведення постанов про стягнення виконавчого збору в окремі провадження та постанови від 02.02.2016 ВП 50017794 про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору в сумі 212    209,58 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.47 Закону №606 державний виконавець вправі відкрити виконавче провадження саме за постановою про стягнення виконавчого збору. Суд першої інстанції вказав, що стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання, а зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору та визначення його (виконавчого збору) розміру є обов`язком державного виконавця. Суд першої інстанції дійшов висновку, що в межах спірних правовідносин державним виконавцем порушено вимоги Закону №606, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оскільки Закон не передбачав виведення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в окреме провадження і відкриття такого виконавчого провадження у разі повернення основного виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.47 цього Закону.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання. Скаржника вказує, що чинні на момент винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору норми Закону були спрямовані на неможливість ухилення боржника від сплати виконавчого збору, як санкції за невчасне виконання судового рішення та створювали невідворотність такого виконання. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та зроблені взаємо протилежні висновки. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що виносячи оскаржувані постанови відповідач діяв всупереч нормам Закону №606-XIV, такі підлягають скасування, що аргументами апеляційної скарги не спростовано.
Позивач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника скаржника, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень статті 229, 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 19.05.2011 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №26569414 з примусового виконання наказу №5019/545/11 від 18.04.2011 про звернення стягнення на нерухоме майно Відповідача – Приватне комерційно-виробниче підприємство «Прем`єра» на користь Позивача – Публічне акціонерне товариство «Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку» в особі Філії «Відділення ПАТ Промінвестибанку в м.Рівне», яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором №143/06 від 23.02.2006.
У пункті 3 вказаної постанови зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. 
07.10.2013 державним виконавцем винесено постанову ВП №26569414, згідно з якою постановлено стягнути з боржника Приватного комерційно-виробничого підприємства «Прем`єра» виконавчий збір у розмірі 212 290,58 грн.
28.01.2016 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міськрайонного управління юстиції ВП №26569414 виконавчий документи повернуто стягувачу без виконання. Зазначено, що несплачений виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій слід виділити в окреме провадження. 
28.01.2016 винесено оскаржувану постанову про виведення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору, та в якій зазначено, що боржником сплачено заборгованість в повному обсязі, проте не сплачено виконавчий збір в сумі 212    209,58 грн.
02.02.20216 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50017794 з виконання постанови №26569414 від 28.01.2016 про стягнення виконавчого збору в сумі 212    209,58 грн.
Не погоджуючись з постановою про виведення постанов про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та постановою про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, Приватне комерційно-виробниче підприємство «Прем`єра» звернулось із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №26569414 з примусового виконання наказу №5019/545/11 від 18.04.2011 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначались Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, у відповідній редакції, (далі – Закон №606-XIV).
Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. 
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. 
Статтею 28 Закону №606-XIV встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. 
Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону. 
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні. 
Аналіз наведених законодавчих положень вказує на те, що у разі добровільного невиконання боржником судового рішення у строк, визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем розпочинається процедура примусового виконання та виноситься постанова про стягнення виконавчого збору. Також, виконавчий збір стягується з боржника у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача. Навіть виконання виконавчих документів після закінчення строку для добровільного їх виконання не звільняє, відповідно до положень статті 28 Закону №606-XIV, боржника від сплати виконавчого збору. При цьому, за змістом статті 28 Закону №606-XIV виконавчий збір стягується незалежно від того, чи вживав державний виконавець заходів щодо примусового виконання виконавчого документа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання рішення майнового характеру не виконав вимоги відповідного виконавчого документа, підстав невиконання, в тому числі зумовлених дією чи бездіяльністю відповідача, позивач не зазначає.
У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору (частина 6 статті 28 Закону №606-XIV). 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.
Пунктом 7 частини 2 статті 17 Закону №606-XIV постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Відповідно до підпункту 3.7.1 пункту 3.7 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.
Відповідачем до матеріалів справи долучено постанову від 09.02.2021 (ВП №50017794) державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про виправлення помилки у процесуальному документі, відповідно до змісту якої, керуючись статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» внесено виправлення у постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2016 про стягнення виконавчого збору та вказано, що документом, що підлягає до виконання у виконавчому провадженні №50017794 є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору №26569414 від 07.10.2013.
Підсумовуючи вказане, зважаючи на дату виконання позивачем наказу Господарського суду №5019/545/11 від 18.04.2011, правове регулювання, яке діяло на цей час, що має істотне значення для вирішення питання про наявність підстав для стягнення з виконавчого збору 07.10.2013, виправлення описки у постанові від 02.02.2016 щодо дати прийняття постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 212209, 58 грн., суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при винесенні постанови від 02.02.2016 ВП 50017794 про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору в сумі 212    209,58 грн. відповідач діяв з дотриманням вимог Закону №606-XIV, відповідно до законодавчо наданих повноважень.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови від 28.01.2016 ВП №2659414 про виведення постанови про стягнення виконавчого збору в окремі провадження, то суд апеляційної інстанції, з огляду на встановлені обставини справи, приходить до переконання, що оскільки оскаржувана постанова є результатом процесуальної діяльності державного виконавця, та не є виконавчим документом, чи іншим процесуальним документом, за наслідком реалізації якого можуть бути порушені права чи законні інтереси позивача, а тому відсутні правові підстави для її скасування.
Згідно зі статтею статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 230, 241, 243, 287, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №460/233/21 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Приватного комерційно-виробничого підприємства «Прем`єра» до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук