Дата документу 19.04.2021 Справа № 314/4989/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 314/4989/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
 
провадження № 22-ц/807/872/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 
                                
                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Гончар М.С., Онищенка Е.А. 

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 10 березня 1986 року. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.11.2019 (справа № 314/4042/19) шлюб розірвано. Станом на початок 2015 року сторони мали постійне місце роботи, де регулярно отримували заробітну плату, а також мали сімейні заощадження. За спільні кошти у період шлюбу, а саме, 22 січня 2015 року, подружжя набуло у спільну сумісну власність автомобіль марки BYD F3, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-номер автомобіля - НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу № СТ-719 від 22 січня 2015 року.
Відповідач не визнає тих обставин, що цей автомобіль є спільним сумісним майном, та вважає його особистою власністю, оскільки транспортний засіб оформлений на нього, чим фактично оспорює право власності позивача на частку у спільному майні подружжя. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просила поділити порівну майно, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме, автомобіль BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля - НОМЕР_2 , визнавши за нею право власності на 1/2 частку цього автомобілю.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля BYD F3, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля - НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля - 
НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору в розмірі 770,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду матеріалам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що спірний автомобіль було придбано за його власні кошти після продажу нерухомості (житлового будинку). Зазначена нерухомість належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування від 02.11.2010 року. 

11 лютого 2021 року до Запорізького апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Сердюка Р.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому містяться заперечення проти доводів апеляційної скарги. Вказується, що відповідачем не доведено того факту, що отримані від продажу нерухомого майна кошти були спрямовані саме на купівлю спірного автомобілю. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а також у такому порядку можуть бути розглянуті відповідно до п. 1 ч. 4 цієї норми спори щодо поділу майна подружжя. 

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, визначаючи за кожною із сторін право власності на 1/2 частину спірного автомобіля, виходив з того, що спірний автомобіль сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Проте, колегія суддів, з огляду на надані відповідачем докази, не може в повній мірі погодитися з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10 березня 1986 року. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.11.2019 (справа № 314/4042/19) шлюб розірвано.
Відповідно до договору купівлі-продажу № СТ-719 від 22 січня 2015 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки BYD F3, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-номер автомобіля - НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу № СТ-719 від 22 січня 2015 року.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ст. 63 СК України).

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ст. 70 СК України ).

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 334/9028/15-ц, від 16 грудня 2019 року в справі № 333/2114/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року в справі № 462/6409/18.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі відповідач заперечує, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, бо вказаний автомобіль він придбав за кошти від продажу житлового будинку, який належав йому на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування від 02 листопада 2010 року.
Перевіркою матеріалів справи в цій частині встановлено, що ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належало 7/50 домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 02.11.2010р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 2-125 (а.с. 119-120).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.01.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. за реєстровим № 83, ОСОБА_1 продав належну йому нерухомість за 149 000 грн. (а.с. 122-123).

Відповідно до договору купівлі-продажу № СТ-719 від 22.01.2015р. повна вартість придбаного автомобіля за договором складала - 179 990 грн. (а.с. 26), що також підтверджується чеками № 18 від 22 січня 2015 року, доданими до позовної заяви (а.с. 31,32).
Так, оплата вартості автомобіля здійснена двома платежами від 22 січня 2015р.: на суму 35 998 грн. та 143 992 грн., що разом складає 179 990 грн. 

Отже, відповідач ОСОБА_1 надав підтвердження походження суми у розмірі 149 000 грн. за продане особисте нерухоме майно.

Зі свого боку, позивач ОСОБА_2 на підтвердження вкладення коштів в придбання спірного автомобілю надала довідку про те, що вона мала постійне місце роботи, де щомісячно отримувала зарплатню, а її дохід за 2014 рік склав 28 865,32 грн. (а.с. 25). 

Верховний Суд у постанові від 09.01.2020р. № 367/7110/14 зазначив, що, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, наголошується не лише на презумпції майна як спільного, якщо воно придбано під час шлюбу, але й на можливості оспорювати її, якщо кошти вкладено одним із подружжя особисті. 
Таким чином, з вище наведених обставин вбачається, що сума особистих коштів ОСОБА_1 , витрачених на придбання автомобіля, становить - 149 000, 00 грн., які він отримав від продажу нерухомого майна, належного йому на праві особистої приватної власності.
Тому різниця між вартістю автомобілю у розмірі 179 990 грн. та вкладом відповідача в сумі 149 000 грн., яка становить 30 990 грн., і буде спільними коштами подружжя, наданими для придбавання автомобілю. В такому разі презюмується, що кожен із подружжя вклав по 15 495 грн. у придбання автомобілю, як кошти, накопичені у шлюбі. 

Відповідно до вкладених коштів у придбання автомобілю, частки подружжя ОСОБА_1 не можуть бути рівними, оскільки частка вкладень позивача складає 15 495 грн., а відповідача - 164 495 грн.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Втім, колегія дійшла до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 доведено вкладення у придбання спірного автомобіля частини особистих коштів, отриманих ним від продажу частки власного домоволодіння, що свідчить про наявність підстав для збільшення його частки при поділі майна подружжя, тому вказаний автомобіль підлягає поділу між колишнім подружжям у частках залежно від розміру внесених коштів.

Розрахунок частки відповідача: 164 495 х 1 : 179 990 = 92/100 або 23/25 частки. 

Таким чином, з урахуванням принципу пропорційності до суми внесених особистих коштів на придбання автомобіля: 23/25 частин автомобіля є власністю чоловіка ОСОБА_1 , 2/25 частин автомобіля є власністю дружини ОСОБА_2 .. 

Вказане спростовує доводи скарги, що вся сума вартості автомобілю сплачена ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих від продажу належного йому майна. А також цим спростовуються одночасно і ствердження позивача, що відповідач не довів, що вклав отримані від продажу належного йому майна кошти у купівлю спірного автомобілю.

Так, договір купівлі-продажу автомобілю відбувся через два дні після продажу ОСОБА_1 належної йому на праві приватної власності частки у домоволодінні.

В той же час, сама позивач, вказуючи про спільні сімейні накопичення, надає лише довідку про її заробітну плату, де її річний дохід у 2014 році, що передує купівлі автомобілю, становить 28 865 грн., але без розміру витрат, за які сім`я мала існувати, сплачувати необхідні комунальні платежі тощо. 

Та зовсім є безпідставними її ствердження у відзиві, що кошти на придбання автомобілю накопичувались нею з 2008р., оскільки нею лише наводиться певний розрахунок, скільки заробітної плати вона отримала за цей час, що без зазначення кількості витрат з цих коштів, а також кількості фактично накопичених, ці відомості не спростовують наданих відповідачем доказів про одноразове отримання та одночасне спрямування коштів в сумі 149 000 грн. на придбання автомобілю. 

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Та про ці обставини наголошував відповідач і суду першої інстанції, яким вони ретельно та всебічно перевірені не було, що призвело до помилкових висновків про рівність часток подружжя в цій справі.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру визначених часток подружжя у майні, визнавши за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 23/25 частини автомобіля BYD F3 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN номер автомобіля - НОМЕР_2 , а заОСОБА_2 право особистої приватної власності на 2/25 частини цього автомобіля. 

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, - на 8%, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 61,60 грн. (770*8%).
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - на 92 %, тому відповідно з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1062,60 грн. (1155,00 * 92%).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 в особі адвоката Сердюка Р.В. просила також відшкодувати їй витрати на правову допомогу за рахунок відповідача, загальний розмір яких визначено в сумі 5000 грн.

Письмових заперечень з цього приводу від сторони відповідача не надано.

Ці витрати також можуть бути стягнуті пропорційно до задоволених вимог, а тому їх розмір складатиме: 5000 х 8 : 100 = 400 грн. 

Таким чином, взаємозарахуванням визначено, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 601 грн. (1062,60- 461,60).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року у цій справі змінити в частині визначення часток кожної із сторін у майні, та скасувати в частині вирішення питання щодо судових витрат.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 23/25 частини автомобіля BYD F3, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-номер автомобіля - НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 2/25 частини автомобіля BYD F3, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN -номер автомобіля - НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 601 (шістсот однієї ) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 19 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                                         Маловічко С.В.

Судді:                                                                                          Гончар М.С.

                        Онищенко Е.А.