УХВАЛА
іменем України 
 
17 червня 2021 року
м. Київ
справа № 755/5393/19
провадження № 51-2580ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в межах кримінального провадження
№ 12018100040002780 від 20 березня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковеля Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Встановлені обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді арешту на строк 4 місяці з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 та стягнуто на її користь із ОСОБА_5 8563 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та
150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком місцевого суду 17 березня 2018 року близько 01:28
ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки BMW 318і, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Соборності від Дарницької площі у напрямку мосту Патона у місті Києві, порушив вимоги п. 11.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, навпроти будинку № 30, допустив виїзд керованого ним автомобіля на призначений для зустрічного руху бік дороги, де відбулося зіткнення з автомобілем марки «Nissan TIIDA», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , яка рухалася проїзною частиною проспекту Соборності від мосту Патона у напрямку Дарницької площі.
Внаслідок зіткнення транспортних засобів водій ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок районного суду
від 13 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості, просить змінити рішення нижчестоящих судів шляхом застосування більш м`якого покарання у виді штрафу в розмірі
200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Захисник зазначає, що під час розгляду кримінального провадження суди
не врахували ряд обставин, які, на думку сторони захисту, мають значення для визначення виду і розміру покарання, що, як наслідок, призвело до призначення надмірно суворого покарання.
Так, під час призначення покарання суди необґрунтовано врахували, що обвинувачений не відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, однак, на переконання захисника, відшкодування шкоди на стадії досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження в суді є правом обвинуваченого, а не його обов`язком. У той же час рішення судів попередніх інстанцій у частині стягнення на користь потерпілої матеріальної і моральної шкоди не оскаржуються.
На думку захисника, відбування покарання у виді арешту негативно відобразиться на здоров`ї його підзахисного, який має ряд хронічних хвороб, що потребують постійного лікування.
Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи характер роботи, яка є основним джерелом забезпечення родини
ОСОБА_5 та вимагає постійно використовувати автомобіль, не буде сприяти швидкому виконанню вироку місцевого суду в частині відшкодування заподіяної потерпілій шкоди.
Також захисник звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що на утриманні засудженого перебуває батько, який є пенсіонером та має інвалідність 3-ої групи довічно, а також дружина та малолітня дитина.
Крім того, захисник посилається на те, що аналіз судової практики свідчить про те, що за аналогічних обставин суди різних інстанцій призначали винуватим особам покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства та без призначення додаткового покарання.
На підставі наведеного, а також враховуючи, що засуджений визнав свою вину, щиро розкаюється у вчиненому і зобов`язується  відшкодувати заподіяну потерпілій шкоду, захисник просить задовольнити його касаційну скаргу. 
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої й апеляційної інстанцій.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій
за ч. 1 ст. 286 КК захисником у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, відповідно до вимог статей 50 і 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (а саме, його класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; характер допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху), дані про особу обвинуваченого, який
не визнав вину у вчиненому злочині, під час досудового розслідування ухилявся від явок до слідчого, офіційно працює, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, потерпілій не відшкодовував матеріальні та моральні збитки. Крім цього, місцевим судом обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК, визнано вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Водночас обставин, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання – не встановлено.
Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, посилання суду на невідшкодування заподіяної потерпілій шкоди є оцінкою відсутності дійового каяття обвинуваченого, тобто обставиною, яка характеризує особу ОСОБА_5 , а не обставиною, яка ставиться йому у вину, як вважає захисник.
Колегія суддів касаційного суду наголошує на тому, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння – це свідомо безвідповідальне ставлення не тільки до власного здоров`я та життя, а й до здоров`я та життя сторонніх осіб, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки злочину, а тому уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями необхідності дотримуватись Правил дорожнього руху.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише за умов його ізоляції від суспільства, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами тільки сприятиме цій меті.
Питання невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого було предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який за наслідком апеляційного розгляду дійшов висновку, що районний суд дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_5 , а тому призначене місцевим судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді арешту на строк 4 місяці з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Аргументи захисника про те, що відбування покарання у виді арешту негативно відобразиться на здоров`ї ОСОБА_5 , який має ряд хронічних хвороб, що потребують постійного лікування, зважаючи на копії долучених до касаційної скарги документів про стан здоров`я засудженого, є не переконливими. Водночас за наявності відповідних підстав, питання про звільнення від покарання за хворобою вирішується в порядку, встановленому ст. 539 КПК.
Також Верховний Суд визнає голослівними доводи захисника про те, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами перешкодить ОСОБА_5 утримувати родину, оскільки об`єктивних даних, які би свідчили про те, що керування автомобілем пов`язано з основним джерелом доходу засудженого, суду касаційної інстанції не надано. Крім того, вчинення злочину ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння свідчить про безвідповідальне та зневажливе ставлення до наданого йому раніше права керування транспортним засобом, що неможливо залишити без відповідного на те реагування.
Формальним є посилання захисника про утримання засудженим батька, який є пенсіонером та має інвалідність 3-ої групи довічно, а також дружини з малолітньою дитиною, оскільки долучені до касаційної скарги документи про наявність родинних зв`язків не підтверджують факту їх утримання та відсутності у цих осіб інших джерел доходу.
Доводи захисника про те, що за аналогічних обставин суди різних інстанцій призначали винуватим особам покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства та без призначення додаткового покарання, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки стосуються дискреційних повноважень суду, який розглядав конкретну справу.
Не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що після набрання вироком законної сили засуджений визнав свою вину, щиро розкаюється у вчиненому і зобов`язується  відшкодувати заподіяну потерпілій шкоду. Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте,
а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття –
це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.
На підставі наведеного Верховний Суд не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва
від 13 січня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня
2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3