ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4611/21 Справа № 203/1362/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: П`ята Дніпровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна про продовження строку для прийняття спадщини ,-

В С Т А Н О В И Л А:
       У квітні 2020 року позивач звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: П`ята Дніпровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна про продовження строку для прийняття спадщини.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 . На момент її смерті він постійно проживав на території Російської Федерації. В той час його дружина була вагітна та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку, тому він приїхав до України лише через рік. Будь-яких повідомлень від нотаріальної контори про відкриття спадщини він не отримував, за оформленням спадщини не звертався та вона була в повному обсязі оформлена на його батька - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 його батько помер. Спадкоємцями після смерті батька є він (позивач) та його зведений брат - ОСОБА_2 . Після смерті батька від далеких родичів він випадково дізнався, що на його ім`я матір`ю, ще за життя, було складено заповіт. 18.02.2020 року він звернувся до П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори та отримав дублікат заповіту, складеного ОСОБА_3 17.06.1993 року. В цей же день він подав заяву про оформлення спадщини, однак, постановою нотаріуса від 18.02.2020 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, так як він пропустив строк для прийняття спадщини. Вважає, що пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не був обізнаний про наявність заповіту та нотаріус в порушення ст.63 Закону України «Про нотаріат» після смерті матері не повідомив його про наявність заповіту. 
       Посилаючись на вказані обставини позивач просив продовжити йому строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на три місяці. 
       Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       У відзиві Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       У відзиві ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції установлено, що позивач є рідним сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К. 17.06.1993 року, згідно якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповідала своєму синові ОСОБА_1 .
       Також судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 позивач з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк не звернувся та спадщина була успадкована батьком позивача та чоловіком померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
        ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , батько позивача.
       18.02.2020 року державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори позивачу було видано дублікат заповіту ОСОБА_3 від 17.06.1993 року та в цей же день позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини за заповітом після померлої матері ОСОБА_3 .
       Постановою державного нотаріуса П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори від 18.02.2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв`язку із пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк на прийняття спадщини не може бути продовжений судом, оскільки причини пропуску строку не є поважними.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі.
       Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
       Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
       Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
       Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони регулюються нормами ЦК УРСР.
       Частиною 1 ст.524 ЦК УРСР, що діяв на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_3 було встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
       Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
       Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
       Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
       Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
       Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
       Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
       Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
       Згідно ст.550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений ст.549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
       У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.
       Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта, що на момент смерті його матері - ОСОБА_3 він постійно проживав на території Російської Федерації. В той час його дружина була вагітна та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку, тому він приїхав до України лише через рік.
       Позивач був обізнаний про смерть матері, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції зазначав, що після смерті своєї матері, він на три дні приїжджав до м.Дніпро на поховання, після чого повернувся до Російської Федерації.
       Таким чином, позивач мав можливість подати заяву про прийняття спадщини в період перебування протягом трьох днів в м.Дніпро та не був позбавлений можливості подати її в подальшому протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, перебуваючи на території Російської Федерації, шляхом направлення заяви засобами поштового зв`язку.
       Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 03 червня 2020 року у справі № 524/8218/16-ц. 
       Також, колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що він не був обізнаний про наявність заповіту та про його складання дізнався лише після смерті батька, а також щодо неповідомлення нотаріусом після смерті матері в порушення ст.63 Закону України «Про нотаріат» про наявність заповіту, оскільки, що вказана обставина могла би бути визнано поважною за умови, що позивач не знав про своє право на спадкування не будучі спадкоємцем за законом, або за наявності спадкоємців за законом попередніх черг, які мали переважне перед позивачем право на спадкування за законом.
       Поряд з цим, позивач після смерті матері відповідно до ч.1 ст.528 ЦК УРСР був спадкоємцем за законом першої черги. Тому, незалежного від його обізнаності про наявність заповіту, маючи першочергове право на спадщину за законом та за наявності намірів прийняти останню, повинен був звернутись з відповідної заявою протягом шести місяців після відкриття спадщини та мав можливість це зробити.
       Судом встановлено, що позивач був обізнаний про смерть спадкодавця, мав можливість у встановлений законом шестимісячний строк подати заяву про прийняття спадщини.
       Однак, така заява ним була подана лише в лютому 2020 року, тобто понад 21 рік після відкриття спадщини, коли остання вже була успадкована його батьком, оформлена на нього та увійшла до складу спадщини вже після смерті останнього.
       Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину.
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Встановлені судом обставини свідчать про відсутність у позивача намірів реалізувати своє право на прийняття спадщини після померлої матері та пропуск строків для її прийняття без поважних причин.
       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
       Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
       Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
       Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
       Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
       Колегія враховує, що згідно п.2 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини судам слід звертати увагу на час відкриття спадщини та дію актів цивільного законодавства відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. 
       Якщо спадщина відкрилась після 1 січня 2004 року, суди не повинні задовольняти вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном або задовольняти позови про визнання права власності на спадкове майно із зазначених підстав.
       Суди також не повинні задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які померли до 1 січня 2004 року, і спадщина прийнята кимось із спадкоємців, у тому числі шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (стаття 549 ЦК Української РСР) або перейшла до держави на підставі статті 555 ЦК Української РСР.
       Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 2-815/2006 (провадження № 61-34774св/18).
       Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 
       Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. 
       Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
       
       Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини у справі, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини.
       Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Зважаючи на те, що не може бути скасованим по суті правильне рішення, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень наданих у пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові.
У іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко