КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №757/11075/19                                       Головуючий у І інстанції - Матійчук Г.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/844/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 

    25 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування майнової шкоди,-
                                                                 встановив:
      
У березні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до НБУ про стягнення     1 740 080,84 грн, які складаються з: 1 147 979,66 грн майнової шкоди, 99 732,69 грн 3% річних, 492 368,48 грн інфляційних втрат.
Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та третьою особою - ПАТ КБ «Хрещатик» 04.02.2016 року укладено договір банківського вкладу «Живи сонячно» № 60D-657335 в національній валюті. Відповідно до умов якого він вніс 204 889,90 грн на вкладний рахунок № НОМЕР_1 на термін з 04.02.2016 р. по 04.08.2016 р.

Крім того, між ним та третьою особою - ПАТ КБ «Хрещатик» 30.10.2015 року укладено договір банківського вкладу «Осінній оксамит» №60D-635405, згідно з умовами якого він вніс 45 341,72 доларів США на вкладний рахунок № НОМЕР_2 на термін з 30.10.2015 р. по 29.04.2016 р., з щомісячною капіталізацією (приєднанням) процентів на суму вкладу.

Постановою Правління НБУ від 05.04.2016 р. № 234 в ПАТ КБ «Хрещатик» введено тимчасову адміністрацію, а 02.06.2016 року розпочато процедуру ліквідації банку.
Зазначив, що ним було отримано 200 000 грн від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, разом з тим, згідно довідки від 13.02.2019 року №9-2/743 його вимоги акцептовані в сумі 1 147 979,66 грн.
Зауважив, що в результаті прийняття НБУ постанови № 234 від 05.04.2016 р. було порушено його право власності щодо користування залишком коштів, що були розміщені на рахунках банку. В обґрунтування своєї позиції посилається на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва  від 19.01.2017 р. у справі № 826/6665/16, що була залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 р. та постановою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 р., якою постанова НБУ від 05.04.2016 р. № 234 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» була визнана протиправною та скасована.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення, як постановлене з порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

В обгрунтування своїх доводів посилається на те, що рішеннями адміністративних судів встановлено наявність вини відповідача та наслідковий зв`язок між встановленими рішеннями судів, які набрали законної сили, протиправною бездіяльністю та протиправним рішенням, а також завдання матеріальної шкоди позивачу, у вигляді фактичного завдання матеріальної шкоди у вигляді позбавлення права власності на грошові кошти, які знаходяться на депозитному  рахунку ПАТ «КБ «Хрещатик», що є підставою для відшкодування відповідно до ст. 1173 ЦК України та що залишилося поза увагою суду першої інстанції.
У відзиві НБУ просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки рішення суду відповідає обставинам справи є законним і обгрунтованим.
Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
   Судом першої інстанції встановлено, що 04.02.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Хрещатик» укладено договір банківського вкладу «Живи сонячно» № 60D-657335 в національній валюті, відповідно до умов якого позивач вніс 204 889,90 грн на вкладний рахунок № НОМЕР_1 на термін з 04.02.2016 р. по 04.08.2016 р. (а.с. 8).

      Крім того, між тими ж сторонами 30.10.2015 року був укладений договір банківського вкладу «Осінній оксамит» №60D-635405, згідно з умовами якого позивач вніс 45 341,72 долар США на вкладний рахунок № НОМЕР_2 на термін з 30.10.2015 р. по 29.04.2016 р., з щомісячною капіталізацією (приєднанням) процентів на суму вкладу (а.с. 9-10).

        Постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 р. № 234 в ПАТ КБ «Хрещатик» введено тимчасову адміністрацію, згодом розпочато процедуру ліквідації.

   Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини.

       16.05.2019 року Верховним Судом у справі 826/6665/16 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2017 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року. Справу передано на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва (а.с.145-148, http://reyestr.court.gov.ua/Review/81796077).

       Враховуючи, що постанова НБУ №234 від 05.04.2016 року «Про віднесення ПАТ КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» не скасована, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.06.2019 року за № 1548 було припинено тимчасову адміністрацію ПАТ «КБ «Хрещатик» з 20.06.2019, а процедуру ліквідації у ПАТ «КБ «Хрещатик» вирішено здійснювати протягом двох років з 20.06.2019 р. по 19.06.2021 р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.06.2019 року №1548 вирішено (з-поміж іншого) призначити уповноваженою особою Фонду з делегуванням всіх повноважень ліквідатора ПАТ КБ «Хрещатик», визначені Законом в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Шевченку О.В. (а.с. 125).

Судом встановлено, що станом на день ухвалення цього рішення в ПАТ КБ «Хрещатик» триває процедура ліквідації.

 У спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, регулюються нормами  ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними та цей закон є приорітетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

 Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно ч. 5  ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації не застосовується: примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не нараховується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це  може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом, нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.

   При цьому, згідно абз. 1 ч. 6  ст. 36 вказаного Закону, обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

    Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника).

 Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено  ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі  ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку.

Отже, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому  Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15.

За твердженнями позивача, він отримав від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану Законом суму - 200 000 грн.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «Хрещатик» від 13.02.2019 р. № 9-2/743 на підставі заяви позивача від 22.06.2016 р. його визнано кредитором на акцептовану банком суму 1 147 979,66 грн (а.с. 11,12).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав, що матеріалами справи не доведено, що внаслідок дій відповідача було порушено право позивача,  як кредитора ПАТ КБ «Хрещатик», на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено причинний зв`язок між  шкодою та неправомірними діями банку, в т.ч. з урахуванням факту скасування Верховним Судом судових рішень адміністративних судів у справі, на яку позивач посилається, як на підставу своїх вимог.
 Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів чітко визначеній чинним законодавством.
 Між позивачем та ПАТ КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, тому стягнення суми вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи позивача викладені ним в позові та запереченнях на відзив про те, що ним заявлені вимоги про відшкодування шкоди, а не про стягнення суми вкладу спростовуються його вимогами до відповідача.

Позивач заявляє вимоги про стягнення тієї ж самої суми (1 147 979,66 грн з відповідними штрафними санкціями), яка акцептована ПАТ КБ «Хрещатик» (а.с. 12).
Позивачем не доведена вина відповідача у доведенні ПАТ КБ «Хрещатик» до неплатоспроможності, не доведено завдану шкоду позивачу (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні  ст. 1166 ЦК України), причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача.

 НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні  ст. 1173 ЦК України.
            Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: вина, протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
 
Зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов 'язальних відносин.
 
Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду».
 
Відповідно до статті 1173 ЦК України, на яку посилається Позивач як норму матеріального права, яка є підставою задоволення позову, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Водночас, для застосування такого виду цивільної відповідальності, яка передбачена статтею 1173 ЦК України (на яку посилається Позивач), шкода не повинна бути пов`язана з порушенням договірного зобов`язання.
 
Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17: «необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України».
 
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року у справі № 209/5477/13-ц: «підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України)». 
 
Окрім цього, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 по справі №918/216/17: «суд виходить з того, що для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками (збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб); вина боржника».
 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, посилання Позивача на судове рішення у адміністративній справі № 826/15685/16 та судове рішення у справі №826/6665/16 як доказ порушення Національним банком його права на отримання коштів банківського вкладу (депозиту) у Банку є безпідставними з огляду на наступне.
 
В рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції по справі №826/15685/16 та по справі № 826/6665/16 не міститься жодного висновку про те, що внаслідок рішень, дій або бездіяльності Національного банку України порушено право Позивача чи інших кредиторів ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту).
 
При цьому, в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2017 у справі №826/13101/16 у справі за позовом юридичної особи до Національного банку про визнання протиправною бездіяльності Національного банку щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК», суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог», оскільки «Національним банком вживались заходи в межах встановлених ст.55 Закону України «Про Національний банк України» повноважень щодо здійснення нагляду за ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК».
 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 у справі №826/13101/16 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2017 залишено без змін та відповідно, останнє набрало законної сили.
 
Аналогічна позиція міститься в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2018 у справі №826/15275/16 (про визнання протиправною бездіяльності Національного банку України щодо здійснення нагляду відносно ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», стягнення шкоди), яке набрало законної сили 03.12.2018.
 
Таким чином, станом на час розгляду цієї справи, відсутні судові рішення, які доводять вину Національного банку, яка може бути підставою для відшкодування шкоди в розумінні статті 1166 ЦК України.
 
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Таким чином судом першої інстанції вірно зазначено, що доводи позивача викладені ним в позові та запереченнях на відзив про те, що ним заявлені вимоги про відшкодування шкоди, а не про стягнення суми вкладу спростовуються його  вимогами до відповідача.
 
Також не ґрунтуються на вимогах закону і вимоги про застосування частини другої статті 625 ЦК України про стягнення з Національного банку суми вкладу як відшкодування майнової шкоди.
 
Так, нормами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановлено, що у НБУ відсутні будь-які зобов`язання перед Позивачем щодо повернення вкладу розміщеного в Банку, відповідно - Національний банк не є боржником відносно Позивача та не міг прострочити виконання грошового зобов`язання, оскільки, такі зобов`язання відсутні в силу норм законодавства, а тому посилання Позивача на застосування положень статті 625 ЦК України є безпідставним.
 
Також судом першої інстанції вірно встановлено, що на час розгляду справи та прийняття рішення суду, Позивач, як кредитор ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» не був позбавлений права на отримання належних йому коштів, оскільки ліквідація Банку тривала, а виплата грошових коштів кредиторам здійснювалась згідно встановлених черг, відповідно до вимог Закону про систему гарантування.
 
При цьому, порядок задоволення вимог кредиторів Банку передбачений статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідно до частини першої якої, вимоги до банку, незадоволенні за недостатністю його майна, вважаються погашеними.
Посилання позивача на висновок суду у справі № 826/9802/17 є безпідставні, оскільки у даній справі були зовсім інші предмет і підстави позову, Позивач не брав участі у тій справі та висновок суду у справі № 826/9802/17 не має правового значення при розгляді даної справи.
 
Що стосується висновків Верховного Суду у справі № 826/9802/17, слід вказати, що Господарський суд міста Києва у рішенні від 05.11.2019 та Північний апеляційний господарський суд у постанові від 17.02.2020 у справі №910/11495/19, які залишено без змін ухвалою Верховного суду від 20.06.2020 зазначили: «...постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року по справі №826/9802/17, також не встановлює обов`язку Національного банку України на відшкодування вкладникам шкоди у відповідності до приписів статті 1173 Цивільного кодексу України, згідно із якою встановлено, що шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування».
 
Також слід звернути увагу, що в пункті 49 постанови Верховного суду у справі № 826/9802/17 зазначено не про абсолютність поняття «шкоди», завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, яка була завдана інтересам вкладників і кредиторам, а про те, що за певних обставин може розцінюватись як шкода, що в повній мірі спростовує висновок Позивача про наявність шкоди та встановлення такої обставини вищевказаними судовими рішеннями.
Судом встановлено, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення в ПАТ КБ «Хрещатик» триває процедура ліквідації.
 
У спорах, пов 'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, регулюються нормами ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчій актів України у цих правовідносинах.
Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів чітко визначеній чинним законодавством».
 
Особливості ліквідації банків встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон про банки). Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про систему гарантування) установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування), порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, в позовній заяві Позивачем викладені обставини, які свідчать про встановлення між Позивачем та банком договірних цивільно-правових відносин щодо укладення договору банківського вкладу (депозиту).
 
      Укладаючи договір банківського вкладу, Позивач відповідно до статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» мав право доступу до інформації щодо діяльності банку, зокрема до відомостей, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан. Оскільки така інформація надається банком на вимогу клієнта та розміщується на веб-сайті банку, Позивач мав можливість аналізувати, робити висновки та оцінювати ризики для себе при укладанні договорів банківського вкладу.
 
Стаття 3 Цивільного кодексу України визначає загальні засади цивільного законодавства, серед яких є свобода договору. Свобода договору за нормами статті 627 ЦК України передбачає те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені у Законах України «Про Національний банк України» та Законі про банки.
 
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 2 Закону про Національний банк, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, який згідно з вимогами статті 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 5 Закону про банки, банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.
 
Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону про Національний банк та частиною третьою статті 5 Закону про банки, Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором.
 
Статтею 58 Закону про банки визначено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.
 
Згідно зі статтею 55 Закону про банки, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
До функцій Національного банку, які визначені статтями 6, 7 Закону про Національний банк, не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.
 
Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку (стаття 63 Закону про Національний банк).
 
В результаті укладення договору банківського вкладу між Позивачем та Банком виникли договірні цивільно-правові відносини, передбачені пунктом 1 частини другої статті 11 та статтями 509, 1058 ЦК України.
 
      Частиною першою статті 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони(вкладника) грошову суму (вклад) зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
      Статтею 527 ЦК України встановлена обов`язковість виконання зобов`язання належними сторонами - боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.
 
Як зазначає Позивач, що грошові кошти були розміщені ним на договірній основі у Банку. Отже в даному випадку боржником по відношенню до Позивача за цивільним договором є Банк. Національний банк не є стороною в договірних відносинах між Позивачем та Банком.
 
Оскільки, Національний банк не є стороною договору банківського вкладу, у нього відсутні зобов`язання перед Позивачем стосовно виконання його умов, а отже, відсутній і обов`язок повернути вклад, що було вірно встановлено судом першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Проте, рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції, на які посилається позивач, у справі № 826/6665/16 та №826/15685/16 не встановлено обставин, які входять до предмету доказування у даній справі. Зокрема, у цих рішеннях відсутній висновок про те, що внаслідок рішень або дій/ бездіяльності Національного банку України порушено право Позивача чи інших кредиторів ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» на отримання коштів за договорами банківського вкладу (депозиту).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, посилання Позивача на звільнення від доказування є безпідставним та Позивачем має бути доведено наявність всіх елементів правопорушення: неправомірність дій (бездіяльність), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
 
Вищенаведена правова позиція про те, що позовні вимоги до Національного банку про відшкодування шкоди з посиланням на статті 1166, 1173 ЦК України без належного доведення Позивачем наявності всіх складових відповідальності, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях, спростовуються судовою практикою по подібним спорам (аналогічні предмет та підстави позову): рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.10.2018 у справі №757/29145/18-ц, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2019 та постановою Верховного Суду від 13.05.2020; рішення Печерського районного суду міста Києва у справі №757/65202/17, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2020; рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.02.2019 у справі 757/75104/17-ц, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2019 та постановою Верховного Суду від 12.02.2019; рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2019 у справі №757/62120/18, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.11.2019 року та постановою Верховного Суду від 07.05.2019.
 
Аналогічні висновки сформовано Верховним Судом у подібних правовідносинах: постанова Верховного Суду від 13.05.2020 по справі №757/29145/18, постанова Верховного Суду від 15.04.2020 по справі №757/27124/19, постанова Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/5000/18; постанова Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 757/62120/18-ц; постанова Верховного Суду від 13.04.2020 у справі № 757/29145/18-ц; постанова Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 757/75104/17-ц; постанова Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 369/11928/17; постанова Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 757/12598/16-ц; постанова Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/72592/17.
 
У постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/5000/18 (стосовно подібних правовідносин при здійсненні процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик") зазначено: «Отже віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язання між банком та клієнтом. Вказане свідчить про те, що позивач, як сторона за договором, внаслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних постановою Національного банку України від 05.04.2016 № 234 не втратив права на кошти у розмірі 913 316, 77 грн., повернення яких підлягає у порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
 
З огляду на викладене, внаслідок прийняття Національним банком України постанови від 05.04.2016 № 234 обсяг майнових прав позивача на майно - кошти у розмірі 913 316, 77 грн., що обліковувались на рахунку за договором, не зменшився, а тільки були запроваджені інші процедури задоволення цих майнових прав. Вказане свідчить про те, що діями відповідача щодо віднесення банку до категорії неплатоспроможних не було заподіяно матеріальної шкоди позивачу, оскільки відсутні обставини щодо зменшення майна позивача.
 
Посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій не застосували положення ст.ст. 1173, 1175 ЦК України відхиляються колегією суддів, оскільки, як вже було зазначено, матеріальної шкоди позивачу не було завдано через відсутність обставини щодо зменшення майна позивача».
У постанові Верховного Суду від 13.04.2020 у справі № 757/29145/18-ц (стосовно подібних правовідносин при здійсненні процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик") зазначено: «Задоволення вимог кредиторів здійснюється у процедурі ліквідації банку, в рамках якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначає суму заборгованості кожному кредиторові та відносить вимоги до певної черги погашення, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (стаття 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), формує ліквідаційну масу банку (стаття 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), реалізує майно банку (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), здійснює задоволення вимог кредиторів (стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
Отже, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов 'язання між банком і клієнтом.
 
Вказане свідчить про те, що позивач, як сторона за договорами, внаслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних постановою Національного банку України від 03 червня 2016 року № 913 не втратив права на отримання сум банківських вкладів, повернення яких підлягає у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
З огляду на вказане, внаслідок прийняття Національним банком України вищевказаного рішення обсяг майнових прав позивача на кошти, що обліковувались на рахунках за договорами, не зменшився, а тільки були запроваджені інші процедури задоволення цих майнових прав.
 
За таких обставин не доведено наявність майнової шкоди внаслідок протиправних дій або бездіяльності Національного банку України та причинний зв`язок із заподіяною йому шкодою.
 
Твердження заявника, що неправомірність дій відповідача встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017, на правильність висновків судів не впливає, оскільки вказане судове рішення постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року було скасоване, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції».
 
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 757/75104/17-ц (стосовно подібних правовідносин при здійсненні процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик").
У постанові Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 757/62120/18-ц (стосовно подібних правовідносин при здійсненні процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик") вказано: «Натомість наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.
 
       Урахувавши, що правовідносини, які виникли між сторонами є договірними, які регулюються нормами цивільного законодавства, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме внаслідок діяльності НБУ він позбавлений можливості повернути кошти з депозитного вкладу, що завдало йому шкоду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову».
 
У постанові Верховного Суду від 13.04.2020 у справі № 757/29145/18-ц (стосовно подібних правовідносин при здійсненні процедури ліквідації ПАТ "Златобанк") зазначено: «Суди правильно виходили із того, що розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «Златобанк» як банківські вклади кошти (у загальному розмірі неповернутих вкладів на суму 1 747 433, 28 грн) не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідача.
 
Вимоги на суму 1 74 7 433, 28 грн було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Златобанк». Позивач не втратив право на ці кошти.
 
Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ.
 
Віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язань між банком та вкладником.
 
У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов'язання.
 
Позивачем не доведено, що внаслідок скасування постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17 постанови Правління Національного Банку України від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» та інших постанов позивача остаточно позбавлено його права на отримання грошових вкладів, які були розміщені у ПАТ «Златобанк».
 
...Виходячи із підстав заявлених позовних вимог, судами зроблено правильний висновок про те, що ОСОБА1 не доведено, що внаслідок прийняття Національним банком України рішень, які були визнані протиправними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17, позивачу, як вкладник ПАТ «Златобанк», було завдано майнової шкоди у розмірі 1 747 433, 28 грн.
 
Апеляційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 02 липня 2019 року у справі № 910/5000/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 369/11928/1».
За таких обставин, враховуючи приписи статті 81 ЦПК України та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватись судами, апелянт не довів факт заподіяння шкоди, а також, що ця шкода заподіяна йому саме у зв`язку із встановленням факту протиправних дій/рішень/ бездіяльності Національного банку України.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
                                                                   постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
 Рішення Печерського районного суду м.Києва від 27 травня 2020 року залишити без змін.
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач                                                          В.В. Гуль
 
Судді                                                                              Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                         Я.С. Мельник