КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/5203/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

         18 травня 2021 року                                                                    місто Київ
                                                                                             справа №381/1624/20
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Іванової І.В.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
                       
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді   Соловей Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега» про відшкодування майнової та моральної шкоди,-
   
                                                В С Т А Н О В И В:
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила:
стягнути з ОСОБА_2 на її користь, в якості відшкодування майнової шкоди 234484 грн.;
стягнути з ОСОБА_2 на її користь, в якості відшкодування моральної шкоди 50000 грн.;
вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обгрунтування вимог посилалася на те, що 31 січня 2018 року в місті Фастові по вулиці Київській, неподалік будинку №32, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «FIAT 224L», д.н.з. НОМЕР_1 , будучи неуважним, не врахувавши дорожню обстановку, не виявив пішохода      ОСОБА_1 , яка в межах пішохідного переходу перетинала проїжджу частину, де здійснив на неї наїзд.
Вказувала, що такими діями відповідач створив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої вона отримала тілесні ушкодження, а потім стійку втрату працездатності та встановлення з 29 травня 2018 року інвалідності ІІІ групи.
Зазначала, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «FIAT 224L», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «АСК «Омега» за полісом АМ/3220586, з лімітом  відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю третьої особи у розмірі 200000 грн.
Вказувала, що ПрАТ «АСК «Омега» виплатило на її користь страхове відшкодування за завдану шкоду наступними частинами: 15 січня 2019 року в розмірі 150000 грн. добровільно та 19 січня 2019 року в розмірі 50000 грн. за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року, таким чином виконавши свої зобов`язання за полісом АМ/3220586. 
Зазначала, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2018 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із примиренням, яке зводилось до того, що ОСОБА_2 відшкодує шкоду в повному обсязі, в тому числі за рахунок страхових виплат, за що вона відмовилась від кримінального переслідування. 
Посилалася на те, що відповідач не цікавився її здоров`ям після дорожньо-транспортної пригоди, жодним чином не намагався усувати негативні наслідки, що настали внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, тоді як розмір майнової шкоди та тривалість розладів її здоров`я не покриваються страховими виплатами. 
Вказувала, що нею заявлено вимогу про відшкодування шкоди здоров`ю, що спричинено вчиненням злочину та призвело до стійкої втрати працездатності, у зв`язку з тим, що з 29 травня 2018 року по 29 травня 2019 року їй була встановлена ІІІ група інвалідності; яка потім була продовжена з 01 червня 2019 року до 01 червня 2020 року та з 01 червня 2020 року до 25 травня 2021 року.
Зазначала, що оскільки її середньомісячний заробіток за останні три місяці до дорожньо-транспортної пригоди склав 8698,38 грн., що є меншим ніж п`ятикратний розмір мінімальної заробітної плати, а тому розмір відшкодування шкоди повинен обчислюватися згідно ч.1 ст.1197 ЦК України.
Посилалася на те, що розмір відшкодування за шкоду її здоров`ю, що спричинило стійку втрату працездатності становить 434484 грн., з яких 200000 грн. вже були відшкодовані, тому відповідач повинен сплати на її корить    234484 грн.
Крім того, позивач вказувала, що вона зазнала фізичного болю і страждань від отриманих тілесних ушкоджень та продовжує їх зазнавати. Вказане обумовлене тривалим болісним лікуванням та реабілітацією, а тому моральну шкоду оцінює в 50000 грн. 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин пряму норму п.2.13.4 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року №420 та не взяв до уваги, що нижчий граничний ступінь втрати працездатності при наявності у неї ІІІ групи інвалідності в будь-якому випадку не може бути нижчим за 30%.
Вказувала, що виходячи з дати виникнення в неї інвалідності, відповідач фізично не міг оплатити лікування по інвалідності, оскільки, примирення відповідно до ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області відбулось 22 травня 2018 року, а інвалідність їй встановлена 29 травня 2018 року, тобто на 7 днів пізніше дати примирення.
04 квітня 2021 року від представника відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Позивач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності осіб, які не з'явились у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2018 року близько 17.45 год. в місті Фастові по вулиці Київській, неподалік будинку №32, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «FIAT 224L», д.н.з. НОМЕР_1 , будучи неуважним, не врахувавши дорожню обстановку, не виявив пішохода      ОСОБА_1 , яка в межах пішохідного переходу з права на ліво перетинала проїжджу частину, де здійснив на неї наїзд, внаслідок чого ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2018 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12018110310000109 від 01 лютого 2018 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України відповідно до ст.46 КК України, у зв`язку із примиренням з потерпілою.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «FIAT 224L», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «АСК «Омега» з лімітом  відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю третьої особи у розмірі 200000 грн., а тому позивач звернулася до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування.
ПрАТ «АСК «Омега» було здійснено страхове відшкодування        ОСОБА_1 в розмірі 150000 грн., що було підтверджено договором №712-11374 про врегулювання страхового випадку за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 січня 2019 року.
Не погоджуючись з розміром виплати ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом до ПрАТ «АСК «Омега» про стягнення суми страхового відшкодування.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року стягнуто з ПрАТ «АСК «Омега» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 50000 грн, суму подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 2887,67 грн., суму 3% річних в розмірі 254,79 грн.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому  з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Положеннями частини 1 статті 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Згідно з частиною 1 статті 1197 ЦК України при визначенні розміру заробітку (доходу), який втратив потерпілий внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, важливу роль відіграє той факт, чи перебуває особа на момент заподіяння їй шкоди у трудових відносинах. Якщо так, то розмір втраченого заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, якщо її немає загальної працездатності.
Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 вересня 2011 року №561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування  статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.
Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов'язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов'язується із встановленням такого факту.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к, від 27 січня 2021 року у справі №263/16183/18.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди було надано копії: довідок до акту огляду МСЕК; направлення на МСЕК; виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 ; протоколу магнітно-резонансної томографії; індивідуальної програми реабілітації інвалідів №586, №477; виписки №18 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 ; плану пропонованих заходів по реабілітації; акту огляду МСЕК №585 від 29 травня 2018 року.
Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 29 травня 2019 року позивачу ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності з 29 травня 2018 року по 29 травня 2019 року, причина інвалідності: загальне захворювання ДТП, висновок про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця.
При переогляді, 01 червня 2019 року ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності з 01 червня 2019 року по 01 червня 2020 року, причина інвалідності: загальне захворювання ДТП.
При переогляді, ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності з 01 червня 2020 року по 01 червня 2021 року, причина інвалідності: загальне захворювання ДТП, висновок про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця.
З вказаних довідок вбачається, що позивачу не встановлено втрату професійної чи загальної працездатності.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем довідки до акту огляду МСЕК та медична документація, на яку посилається позивач не є належним доказом понесення ОСОБА_1 збитків, визначених ч.1 ст.1195 ЦК України.
Клопотань про призначення експертизи щодо визначення відсотка втрати працездатності, позивачем у суді першої інстанції не заявлялося.
З огляду на те, що ОСОБА_1 не було встановлено відсотків втрати професійної чи загальної працездатності під час огляду МСЕК після отриманих тілесних ушкоджень, у зв`язку з ДТП, а тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку - майнової шкоди у розмірі 234484 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин пряму норму п.2.13.4 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року №420 та не взяв до уваги, що нижчий граничний ступінь втрати працездатності при наявності у неї ІІІ групи інвалідності в будь-якому випадку не може бути нижчим за 30%, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний наказ визначає лише порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, та критерії встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків.
При цьому, позивачем доказів на підтвердження втрати нею професійної чи загальної працездатності надано не було.
З довідки КП «Київський метрополітен» №172 від 11 листопада 2020 року, вбачається, що позивач працює у службі руху КП «Київський метрополітен» з 01 червня 2006 року на посаді машиніста прибиральних машин. З 31 січня 2018 року змін істотних умов праці не було.
Отже, як до ДТП, так і після ушкодження здоров`я позивач працює в КП «Київський метрополітен».
Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач посилаласьна те, що внаслідок ДТП, яке відбулося з вини ОСОБА_2 вона крім фізичного болю зазнала сильних душевних страждань, які вона оцінює в 50000 грн.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття нею вчинених стосовно неї самої або членів її сім`ї чи близьких родичів протиправних дій (бездіяльності), що досягло певних психотравмуючих факторів: відчуття фізичного болю чи душевних страждань (відчуття хвилювання, занепокоєння, пригнічення, зміна життєвого укладу тощо).
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2018 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12018110310000109 від 01 лютого 2018 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України відповідно до ст.46 КК України, у зв`язку із примиренням з потерпілою.
У вказаній ухвалі судом зазначено, що потерпіла ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала подане клопотання (про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 ), підтвердила факт примирення з обвинуваченим ОСОБА_2 та відшкодування останнім матеріальних та моральних збитків, відсутність будь-якого тиску на неї як з боку обвинуваченого, так і слідчого чи прокурора. 
З протоколу судового засідання від 16 грудня 2020 року вбачається, що в судовому засіданні суду першої інстанції були оглянуті матеріали кримінальної справи №1-кп/381/254/18, в якій міститься протокол судового засідання від 22 травня 2018 року, згідно якого ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що всі збитки їй були відшкодовані, обвинувачений оплатив їй лікування, відшкодував моральну шкоду, вибачився за те, що сталося.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про відшкодування моральної шкоди з підстав, на які посилається позивач, задоволенню не підлягають.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що, виходячи з дати виникнення в позивача інвалідності, відповідач фізично не міг оплатити лікування по інвалідності, оскільки, примирення відповідно до ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області відбулось 22 травня 2018 року, а інвалідність їй встановлена 29 травня 2018 року, тобто на 7 днів пізніше дати примирення колегія суддів відхиляє, оскільки вимог про відшкодування витрат на лікування позивачем в даному позові не заявлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.
  
Головуючий:
 
Судді: