Постанова
Іменем  України
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/938/19
 
провадження № 61-381 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                    Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представник відповідачів - ОСОБА_5 , 
треті особи: ОСОБА_6 , Одеська міська рада, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксана Іванівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , Одеська міська рада, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу                      Адамець О. І., про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона є наймачем кімнати АДРЕСА_1 , в якій проживає разом з сином. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2014 року            у справі № 522/3167/13-ц її позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 24 січня 2012 року № 219249 про передачу в приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кімнат:                             № 381 , 383а , 383в, 384, 385а, 385в, 386 у житловому блоці секції гуртожитку                по АДРЕСА_2 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 24 січня 2012 року № 8-23684 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 згідно із розпорядженням Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 24 січня             2012 року № 219249. 
Розпорядженням Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 11 червня 2018 року № 64 визнано вищевказане свідоцтво про право власності на житло від 24 січня 2012 року недійсним на підставі зазначеного судового рішення. Проте рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Одеської міської ради їй було відмовлено               у скасуванні державної реєстрації права власності ОСОБА_3                             на 248/1000 частки об`єкту житлової нерухомості, а саме кімнати                                № 381 , 383а, 383в, 384, 385а, 385в, 386 по АДРЕСА_2 , так як запис припинено 04 жовтня 2018 року на підставі договору дарування                 від 04 жовтня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала зазначене майно ОСОБА_4 . 
Вищевказаним договором дарування порушено її права, як співвласника та спільного користувача підсобного приміщення, що розташовано на восьмому поверсі у 3 секції та входить до 248/1000 часток житлового блоку у секції гуртожитку по АДРЕСА_2 , оскільки мешканці восьмого поверху 2 секції будинку сплачують комунальні послуги за це приміщення,          що підтверджується їх спільним актом від 07 травня 2015 року. 
ОСОБА_3 уклала договір дарування своєї нерухомості шахрайським шляхом, оскільки умовчала про те, що вона вже не є власником частки майна, унаслідок чого зазначений договір дарування є недійсним. Виказаними протиправними діями ОСОБА_3 їй було завдано моральної шкоди. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування від 04 жовтня 2018 року, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 248/1000 частки об`єкту житлової нерухомості - житловий блок секції гуртожитку кімнати № 381, 383а, 383в, 384, 385а, 385в, 386 по АДРЕСА_2 . Також просила скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищевказану частку нерухомого майна, реєстраційний номер 43349838; стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду у розмірі 1 500 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року          у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивачка мешкає в іншому житловому блоку 2 секції гуртожитку, вона не має жодного відношення до спірних підсобних приміщень, які розташовані у 3 секції гуртожитку, переданих сім`ї ОСОБА_3 , тому у останньої була відсутня необхідність отримання згоди ОСОБА_1 під час приватизації спірних приміщень, що відповідає положенням Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян».
Крім того, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2014 року у справі № 522/1985/14-а задоволено позов ОСОБА_3 ,   ОСОБА_8 , визнано протиправним та скасовано розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2012 року № 716 «Про скасування пунктів 3.7 та 3.8 розпорядження голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 листопада 2011 року № 986 «Про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам». Цим судовим рішення підтверджено правомірність винесеного органом місцевого самоврядування розпорядження про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі ОСОБА_3 , у тому числі спірних підсобних приміщень, що увійшли до житлового блоку у секції гуртожитку кімнати № 381, 383а, 383в, 384, 385а, 385в, 386 по АДРЕСА_2 . 
Позивачка не є стороною оспорюваного договору дарування, законних прав та інтересів у разі визнання цього правочину недійсним і застосування наслідків недійсності правочину у неї не виникає. ОСОБА_1 належними доказами не підтверджено підстав, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним та факт завдання їй моральної шкоди. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково, змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції виклавши її у редакції цієї постанови, залишено без змін резолютивну частину судового рішення. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції містить висновки не лише щодо житлових прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а й рішень органів місцевого самоврядування про житлові права мешканців гуртожитку, тому ці висновки підлягають виключенню, оскільки ОСОБА_1 позовні вимоги щодо зазначених обставин не заявлялись. 
Відповідно до спірного договору дарування від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 подарували ОСОБА_4 належну їм частку нерухомого майна. Таким чином, сторонами оспорюваного договору дарування від 04 жовтня 2018 року є ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Незважаючи на це вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним пред`явлено лише до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Залучення ОСОБА_6 в якості третьої особи не змінює необхідність           її участі у справі як співвідповідача, так як вона є стороною оспорюваного правочину. Отже, позивачкою не було пред`явлено вимоги до усіх належних відповідачів, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позову. 
Крім того, позивачка посилалась на те, що спірний правочин вчинено під впливом обману, тому згідно з частиною першою статті 230 ЦК України він є недійсним. Проте ОСОБА_1 не є стороною такого правочину, а правочин здійснений під впливом обману визнається недійсним судом за позовом потерпілої його сторони. ОСОБА_4 вказані вимоги не заявлялись, договір дарування останньою не оспорювався. 
Таким чином, відсутні правові підстави для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на частку нерухомого майна та відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 522/938/19                з Приморського районного суду м. Одеси. 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2014 року у справі № 522/3167/13-ц визнано незаконним та скасовано розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 24 січня 2012 року № 219249, яким передано у приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ,           ОСОБА_7 спірне нерухоме майно, у тому числі приміщення загального користування. 
Проте 04 жовтня 2018 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 , ОСОБА_6 подарували ОСОБА_4 належні їм частки спірного нерухомого майна. Вищевказаним правочином порушено її права, як співвласника підсобних приміщень, які незаконно передані ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .
Доводи особи, яка подала відзив 
У квітні 2021 року представникОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5  - подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Сім`єю ОСОБА_3 здійснено приватизацію спірного нерухомого майна на законних підставах,           а саме відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 листопада 2011 року № 986 «Про прийняття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», яке є чинним. Оскільки позивачка мешкає в іншому житловому блоку 2 секціє гуртожитку,            а спірні приміщення розташовані у 3 секції, у неї відсутнє право на користування цими підсобними приміщеннями. Крім того, позивачкою завлено позовні вимоги лише до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проте ОСОБА_6 також була стороною оспорюваного правочину. 
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що 04 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарували ОСОБА_4 належні їм            248/1000 частки об`єкту житлової нерухомості - житловий блок                             секції гуртожитку кімнати № 381, 383а, 383в, 384, 385а, 385в, 386                             по АДРЕСА_2 .
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511 цс 18) вказано про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі               у справі позивачем.
У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі             зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі          у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження                          № 14-61 цс 18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18); від 21 листопада 2018 року у справі                            № 127/93/17-ц (провадження № 14-392 цс 18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512 цс 18); від 12 грудня 2018 року                      у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511 цс 18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20 цс 19).
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами оспорюваного договору дарування від 04 жовтня 2018 року були ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 пред`явлено позов щодо недійсності спірного правочину лише до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проте ОСОБА_6 залучено до участі у справі лише в якості третьої особи, що не змінює необхідність її участі у справі як співвідповідача, оскільки процесуальні права та обов`язки відповідача і третьої особи є різними. 
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачка посилалась на те, що спірний правочин вчинено під впливом обману, тому згідно з частиною першою статті 230 ЦК України він є недійсним, проте ОСОБА_1 не є стороною такого правочину, а правочин здійснений під впливом обману визнається недійсним судом за позовом потерпілої його сторони. ОСОБА_4 вказані вимоги не заявлялись, договір дарування останньою не оспорювався, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Таким чином, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції                             у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року                   у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2020 рокузалишити без змін. 
Поновити дію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 19 листопада            2020 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        І. А. Воробйова
 
Г. В. Коломієць