ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 квітня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/2415/21 
Номер провадження 22-ц/816/607/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Сумська міська державна нотаріальна контора,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича
на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2021 року в складі судді Алфьорова А.М., постановленої у м. Суми,
В С Т А Н О В И В:
02 березня 2021 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла заява від представника  ОСОБА_1 – адвоката Кузнєцова А.С. про забезпечення позову, яка вмотивована тим, що до суду буде поданий позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Предметом спору по даній справі є визнання заповіту недійсним, який був складений 19 травня 2012 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . Сама ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері ОСОБА_1 прийняв спадщину. У 2018 р. ОСОБА_2 було подано до Ковпаківського районного суду м. Суми позовну заяву про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та надано заповіт, відомості про які не були відомі ОСОБА_1 . Постановою Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 591/1271/18 було залишено без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2020 року, яким встановлено додатковий строк для прийняття спадщини ОСОБА_2 . На теперішній час рішення суду першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в Касаційному цивільному суді Верховного Суду. На даний час, ОСОБА_2 прийняв спадщину і є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертає увагу, що ОСОБА_2 має намір продати квартиру, а у разі задоволення позову про визнання заповіту недійсним, вказана квартира буде вважаться такою, що зареєстрована за ОСОБА_2 , без правової підстави, а тому без заборони на відчуження квартири, існують ризики її передачі іншим особам, що може ускладнити виконання майбутнього рішення суду. 
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника  ОСОБА_1 – адвоката Кузнєцова А.С. про забезпечення позову. Своє рішення суд обґрунтовував тим, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії і при цьому у заяві про забезпечення позову відсутні посилання на докази, які б вказували на існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Вказану ухвалу суду представник  ОСОБА_1 – адвокат Кузнєцов А.С.оскаржив у апеляційному порядку.
В апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_1 – адвокат Кузнєцов А.С., посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Свої апеляційні вимоги адвокат Кузнєцов А.С.обґрунтовує тим, що суд належним чином не врахував, що у випадку задоволення позову про визнання заповіту недійсним, вказана квартира буде вважаться такою, що зареєстрована за ОСОБА_2 , без правової підстави, в той же час ОСОБА_2 , який спочатку переоформив майно на себе, в подальшому вже його перепродав іншій особі. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно новим власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 з доводами апеляційної скарги не погоджується, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що суд першої інстанції приймаючи рішення дійшов законного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки починаючи з 2018 року судами різних інстанцій розглядалась цивільна справа за його позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, однак ОСОБА_1 протягом цього часу не заявляв вимоги та не звертався до суду з зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним.
Вказує, що він як власник спірної квартири жодним чином не порушував права ОСОБА_1 , а обраний ним спосіб забезпечення позову має наслідком втручання у права власності не тільки його, а й нового власника квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника  ОСОБА_1 – адвоката Кузнєцова А.С., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Корнієнко О.Д., яка заперечувала проти апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом, та ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом, виник спір з приводу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , зокрема щодо права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
15 липня 2013 року після смерті ОСОБА_3 – її син ОСОБА_1 прийняв спадщину, однак рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 вересня 2020 року, яке була залишено в силі постановою Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року, ОСОБА_2 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
У визначений судом додатковий строк ОСОБА_2 подав заяву та на підставі заповіту прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , оформивши право власності на вказану квартиру.
Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
Також, з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 06 лютого 2021 року згідно договору купівлі-продажу власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а.с. 30). 
Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову мотивована тим, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії і при цьому у заяві про забезпечення відсутні посилання на докази, які б вказували на існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так, відповідно до преамбули Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, мотивує її тим, що у випадку задоволення його майбутнього позову про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_2 буде вважатися таким, що безпідставно набув право власності на вказану квартиру, однак колегія суддів враховує, що спірні правовідносини за майбутнім позовом ОСОБА_1 фактично стосуються права на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 . При цьому, спір щодо права власності на вказану квартиру від такого позову ОСОБА_1 про визнання заповіту не дійсним є похідним і у випадку ухвалення рішення про задоволення позову, ОСОБА_1 не набуде автоматично права власності на квартиру, а лише встановить факт безпідставності набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 .
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що необхідність застосування заходів забезпечення позову щодо вищевказаної квартири не свідчить про ймовірність утруднення виконання або невиконання можливого рішення суду про визнання заповіту недійсним.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою 02 березня 2021 року, у той час як починаючи з 06 лютого 2021 року власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Матеріали справи не містять доказів наявності спірних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і при цьому ОСОБА_4 не є учасником судового процесу за майбутнім позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
З огляду на викладене, застосування заходів забезпечення позову щодо вказаної квартири призведе до порушення охоронюваних законом прав та інтересів особи, що не є учасником судового процесу за майбутнім позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Звертає увагу колегія суддів й на спосіб у який ОСОБА_1  просить забезпечити позов, а саме – шляхом заборони вчинення реєстраційних дій відносно квартири, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , оскільки вказаний спосіб забезпечення позову не конкретизований щодо кола осіб, зокрема відсутня вказівка щодо власника квартири про обмеження чиїх прав та законних інтересів йдеться, а тому такий спосіб забезпечення позову не може вважатись таким, який  відповідає вимогам ст. ст. 149-150 ЦПК України та є співмірним із заявленими у позові вимогами.
Доводи апеляційної скарги з приводу вжиття ОСОБА_2 заходів по відчуженню квартири вищевказаного не спростовують і не доводять необхідність забезпечення позову про визнання заповіту недійсним у спосіб про який просить ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду про відмову у забезпеченні позову не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367- 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича залишити без задоволення.
УхвалуКовпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2021 року про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко
Судді: Т.А. Левченко
С.С. Ткачук