ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року                                                                м. Херсон

Справа № 766/19603/17
Провадження 22-ц/819/636/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)
судді:                                         Базіль Л.В.
Приходько Л.А.
секретар судового засідання: Дундич А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Єпішина Ю.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати транспортний засіб RENAULT MASTER, пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб WOLKSWAGEN LT 35, вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461см3, спільною сумісною власністю подружжя. Поділити спільне майно, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину транспортного засобу RENAULT MASTER, пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь 128427,00грн. в якості грошової компенсації 50% вартості спільного транспортного засобу WOLKSWAGEN LT 35, вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461см3 та судові витрати у справі.
Позов мотивований тим, що сторони з 05 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
За період шлюбу ними придбано рухоме майно, яке зареєстровано на ім`я відповідача, а саме: транспортний засіб RENAULT MASTER, 1999 року випуску та транспортний засіб WOLKSWAGEN LT 35, вантажопасажирський-В, 2006 року випуску. Згода на добровільний розподіл майна сторонами не досягнута.
На час звернення до суду із позовом сімейні відносини між позивачем і відповідачем перебували у стані стійкого розладу, сторони проживають окремо. В судовому порядку шлюб між сторонами розірваний у 2018 році. 
З витягу Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ вона дізналася, що 03 листопада 2017 року автомобіль WOLKSWAGEN LT 35 був відчужений відповідачем без її згоди. Позивач пов`язує продаж автомобіля з тим, що на момент його відчуження фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені та нею був поданий позов до суду про розірвання шлюбу. 
       Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений.
       Ухвалено визнати транспортний засіб Renault Master, пасажирський-В, 1999 року випуску та транспортний засіб Volkswagen LT 35, вантажопасажирський - В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину транспортного засобу Renault Master, пасажирський-В, 1999 року випуску.
В порядку поділу майна подружжя стягнуто з  ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 128427,00грн. компенсації вартості транспортного засобу Volkswagen LT 35, вантажопасажирський В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461 см3.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що придбані за спільні кошти у період шлюбу спірні транспортні засоби є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу. При цьому суд не прийняв до уваги посилання відповідача про те, що згідно спільного рішення сторін автомобіль Renault Master був відчужений на користь третьої особи ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, а виручені від його продажу кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки такі посилання не були доведені належними та допустимими доказами. Що стосується транспортного засобу Volkswagen LT 35, то відповідач відчужив автомобіль в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивача, а відтак на користь останньої підлягає стягненню компенсація вартості Ѕ частини автомобіля, обрахована згідно ринкової вартості транспортного засобу на час його відчуження.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скарга мотивована тим, що за час перебування у шлюбі ним здійснювалася діяльність пов`язана із придбанням, ремонтом та наступним відчуженням транспортних засобів, кошти від продажу яких витрачалися ним в інтересах сім`ї. Суд не врахував, що спірні транспортні засоби придбані під час здійснення ним підприємницької діяльності за власні кошти отримані від цієї діяльності. Транспортний засіб Renault Master є неподільною річчю, а тому визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цього автомобілю є неналежним способом захисту прав та законних інтересів. Суд неправильно визначив розмір присудженої до стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації вартості автомобіля Volkswagen LT 35, не врахувавши що транспортний засіб був відчужений ним за 10 000,00грн.
Зазначив, що суд неправомірно прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині визнання транспортного засобу Volkswagen LT 35, 2006року випуску, спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості належної позивачу частці в майні, оскільки подача цієї заяви, на думку апелянта, є заявою про зміну предмету та підстав позову, що не допускається процесуальним законом після відкриття провадження у справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача- адвокат Сергет Ю.В. просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим та перевіреним судом фактичним обставинам справи, підтвердженим належними доказами.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 послався на те, що відчуження транспортних засобів відбулося у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, письмова згода іншого подружжя для продажу транспортного засобу не є обов`язковою, а тому за нормами сімейного законодавства вважається, що він діяв за згодою іншого подружжя в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи позивач ці обставини не спростувала, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – адвокат Іванюта О.Д. апеляційну скаргу просили задовольнити з підстав, викладених у скарзі. 
Адвокат Сергет Ю.В., діюча в інтересах ОСОБА_2 , проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.
Третя особа – ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги визнав та просив задовольнити. Пояснив, що придбав у відповідача транспортний засіб Renault Master. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 видав йому нотаріально посвідчену довіреність та передав документи на автомобіль, у тому числі, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В подальшому він у такий же спосіб відчужив автомобіль на користь третіх осіб. Де зараз знаходиться автомобіль йому не відомо.
Заслухавши доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із матір`ю та перебувають на її утриманні.
Згідно інформації є Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України стосовно зареєстрованих транспортних засобів 06 липня 2011 року та 05 липня 2012року на ім`я відповідача зареєстровані придбанні транспортні засоби марки RENAULT MASTER, пасажирський-В, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки WOLKSWAGEN LT 35, вантажопасажирський-В, 2006 року випуску, об`єм двигуна 2461см3, відповідно. 
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
За положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України  від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі   № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року  у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Аналіз наданих сторонами доказів у справі дає підстави вважати, що суд першої інстанції достовірно встановив, що спірні транспортні засоби придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання цього майна, а відтак це майно є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, виходячи із рівності часток. 
Аргументи відповідача про те, що транспортні засоби придбані ним за особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності, суд не приймає до уваги, як такі що не доведені належними та допустимими доказами. Отже, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів надання позивачем згоди на відчуження транспортних засобів та використання отриманих коштів від продажу автомобілів в інтересах сім`ї.
Встановлено, що на час розгляду справи автомобіль марки RENAULT MASTER є зареєстрованим за відповідачем. Посилання останнього на відчуження цього транспортного засобу за довіреністю на користь ОСОБА_3 не доводить перехід права власності на майно на користь третіх осіб та не спростовує належність майна подружжю, відносно якого ОСОБА_2 правомірно поставила питання про визнання за нею права власності на Ѕ частину автомобілю.
При зверненні до суду із позовом 13 листопада 2017 року ОСОБА_2 вказала, що хоча шлюб є нерозірваним, проте сімейні відносини між сторонами припинені, вона разом із дітьми переїхала на постійне проживання до іншого населеного пункту в м. Черкаси, у жовтні 2017року нею поданий до суду позов про розірвання шлюбу. Ці обставини підтвердила в судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_6 , надавши відповідні докази. 
Згідно рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2018року шлюб між сторонами розірваний (т.1 а.с.86).
Матеріали справи свідчать, що 03 листопада 2017року ОСОБА_1 відчужив автомобіль марки WOLKSWAGEN LT 35, вантажопасажирський-В, 2006 року випуску. Твердження відповідача, що відчуження відбулося за згоди позивача, а виручені кошти використанні в інтересах сім`ї, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги з огляду на їх недоведеність та невідповідність встановленим фактичним обставинам справи.
Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007року, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
В обґрунтування позовних вимог щодо вартості Ѕ частини автомобілю марки WOLKSWAGEN LT 35 у розмірі 128427,00грн. ОСОБА_2 наданий висновок СПД-СОД Кулик П.М. від 03 вересня 2018 року, згідно якого середньо ринкова вартість аналогічного колісного транспортного засобу станом на 03 листопада 2017року (дата продажу автомобілю) склала 256854,00грн. Ця вартість обрахована у відповідності до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженоюНаказ Міністерства
юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003  № 142/5/2092.
Заперечуючи проти присудженої до стягнення з відповідача на користь позивача вартості компенсації майна, ОСОБА_1 стверджує, що продаж автомобілю відбувся за 10 000,00грн. у відповідності до акту оцінки транспортного засобу та договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017року (т.1 а.с.146-154). Проте, колегія суддів не приймає до уваги ці доводи апелянта, оскільки надані ним докази не містять даних щодо дійсної ринкової вартості спірного рухомого майна, із якої слід виходити при присуджені компенсації.
Щодо порядку розгляду справи
Відповідно до статті 49 ч.1, 2 п.2 ЦПК України, в редакції станом на час вчинення процесуальної дії, сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу:
2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
За положеннями статті 217 ч.3 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням головуючим судового засідання відкритим.
Матеріали справи свідчать, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.
Розгляд справи призначався в судове засідання 11 квітня 2018 року, яке не відбулося у зв`язку із неявкою сторін. Наступне судове засідання призначалося на 06 червня 2018 року.
01 червня 2018 року ОСОБА_2 , тобто до початку оголошення судом судового засідання відкритим, подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій серед іншого просила стягнути на її користь грошову компенсацію вартості відчуженого відповідачем без її згоди транспортного засобу. 
Наведене дає підстави вважати, що заява про збільшення позовних вимог подана позивачем у строки, визначені процесуальним законодавством.
Доводи апеляційної скарги про те, що зазначена заява стосується не тільки збільшення позовних вимог, а є зміною предмету та підстав пред`явлено позову, є неприйнятними.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_2 заявлений позов про поділ майна подружжя, а вимога про стягнення грошової компенсації у порядку поділу майна подружжя за те, що відповідач без її згоди відчужив автомобіль і кошти витратив не в інтересах сім`ї, є похідною у спірних правовідносинах.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04 лютого 2019 року був змінений склад суд в порядку ст.33 ЦПК України та ухвалою від 14 лютого 2019 року справа прийнята до провадження за правилами загального позовного провадження, зі стадії призначення проведення підготовчого засідання у справі.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а відтак підлягають залишенню без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       Повний текст постанови складений 25 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                 В.О. Бездрабко

Судді:                                                                          Л.В. Базіль
                                                                               
Л.А. Приходько