Дата документу 29.04.2021 Справа № 316/794/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 316/794/18 
Провадження №22-ц/807/1079/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Бульба О.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Цигиці Любові Миколаївни на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, ухвалене у м. Енергодар (повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Енергодарського міського голови Музики Павла Олексійовича, Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Енергодарська міська рада Запорізької області, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування розпорядження від 20.04.2018р. №19-кп «Про звільнення ОСОБА_1 » та розпорядження від 20.04.2018р. №18-кп «Про призначення ОСОБА_2 », стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до Енергодарського міського голови Музики Павла Олексійовича, Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради (далі – КП «Комунальні системи» ЕМР) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Енергодарська міська рада Запорізької області, ОСОБА_2 , в якій просила суд: визнати незаконними та скасувати розпорядження Енергодарського міського голови Музики П.О. від 20.04.2018р. №19-кп «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнати незаконними та скасувати розпорядження Енергодарського міського голови Музики П.О. від 20.04.2018р. №18-кп «Про призначення ОСОБА_2 »; стягнути з Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення 20.04.2018р. по день ухвалення судового рішення у справі, обрахований з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 05.03.2018р. вона звернулась до Енергодарського міського голови із заявою про призначення її на посаду виконавча обов`язків директора КП «Комунальні системи» ЕМР, маючи досвід перебування на керівних посадах у комунальних підприємствах міста. Розглянувши заяву, міський голова Музика П.О. прийняв розпорядження №9-кп від 06.03.2018р. «Про призначення ОСОБА_1 виконувачем обов`язків директора комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради», і з цієї дати вона приступила до виконання своїх трудових обов`язків. 23.04.2018р. працівниками підприємства їй було вручено копію розпорядження міського голови №19-кп від 20.04.2018р. «Про звільнення ОСОБА_1 ». Відповідно до цього розпорядження, вона була звільнена у зв`язку з вирішенням питання про призначення директора КП «Комунальні системи» ЕМР на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки між нею та міським головою ОСОБА_3 був укладений трудовий договір на невизначений строк шляхом прийняття відповідного розпорядження і звільнення супроводжувалось грубим порушенням законодавства.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Енергодарського міського голови Музики Павла Олексійовича, Комунального підприємства «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Енергодарська міська рада Запорізької області, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування розпорядження від 20.04.2018р. №19-кп «Про звільнення ОСОБА_1 » та розпорядження від 20.04.2018р. №18-кп «Про призначення ОСОБА_2 », стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Цигиці Любові Миколаївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що з 30.11.2017 року по 06.03.2018 року ОСОБА_1 не працювала на КП «Комунальні системи» ЕМР, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивача призначили на посаду директора за сумісністю тимчасово. Розпорядження про призначення ОСОБА_1 виконуючим обов`язки директора від 06.03.2018 року є дійсним та ніким не оскаржено, до нього не було внесено змін в частині визначення строку призначення, а тому призначення є безстроковим.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Комунальні системи» Енергодарської міської ради, зазначило, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 (позивач по справі) з 01.06.2017р. на підставі власної заяви (а.с.87 т.1) розпорядженням №13-кп від 30.05.2017р. було призначено виконувачем обов`язки директора КП «Комунальні системи» ЕМР (а.с.88 т.1).

З 17.08.2017р. позивача ОСОБА_1 на підставі власної заяви (а.с.89 т.1) розпорядженням №22-кп від 16.08.2017р. призначено на посаду директора КП «Комунальні системи» ЕМР на термін та на умовах, визначених контрактом (а.с.90-94 т.1).

З 30.11.2017р. дію контракту з позивачем було припинено за угодою сторін та покладено виконання обов`язків директора КП «Комунальні системи» ЕМР на ОСОБА_4 на підставі розпорядження №32-кп від 29.11.2017р. (а.с.95 т.1).

З 07.03.2018р. позивача ОСОБА_1 на підставі власної заяви розпорядженням №9-кп від 06.03.2018р. знову призначено виконувачем обов`язки директора КП «Комунальні системи» ЕМР (а.с.8 т.1).

20.04.2018р. позивача ОСОБА_1 було звільнено від виконання обов`язків директора відповідно до п.2 ст.36 КЗПП у зв`язку з вирішенням питання про призначення директора КП «Комунальні системи» ЕМР та закінченням строку трудового договору на підставі розпорядження №19-кп від 20.04.2018р. (а.с.9 т.1).

Відповідно до п.7.2 статуту КП «Комунальні системи» ЕМР, директор призначається на посаду та звільняється з посади розпорядженням міського голови. При призначенні Директора з ним укладається контракт, в якому визначається строк найму, права, обов`язки і відповідальність, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади, відносини з Власником, інші умови за погодженням сторін (а.с.143 т.2).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції зазначив, що для директора КП «Комунальні системи» ЕМР контрактна форма трудового договору є обов`язковою, а виконання позивачем обов`язків директора на підставі розпорядження від №9-кп від 06.03.2018р. без укладення контракту мало тимчасовий характер і позивачеві про це було відомо, адже раніше вона вже обіймала посаду директора на цьому підприємстві на контрактній основі. За таких обставин позовні вимоги про скасування розпорядження №19-кп від 20.04.2018р., яким звільнено позивача з тимчасової посади у зв`язку із вирішенням питання про призначення директора задоволенню не підлягають. Не можуть бути задоволені й вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день ухвалення судового рішення у справі, оскільки вони мають похідний характер від попередньої вимоги. Вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження від 20.04.2018р. №18-кп «Про призначення ОСОБА_2 » не відповідають встановленим законом способам судового захисту, адже трудові відносини підприємства з іншою особою жодним чином не впливають на права, обов`язки та законні інтереси позивача

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Положеннями статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, посилалась на те, що її звільнено з порушенням трудового законодавства, оскільки фактично трудові відносини, які існували між ним та відповідачем, виникли на підставі безстрокового трудового договору.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підставою звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора КП «Комунальні системи» ЕМР стало закінчення строку дії трудового договору, яке пов`язане з вирішенням питання про призначення директора КП «Комунальні системи» ЕМР.

Установивши, що позивач власноручно написав заяву про призначення її на посаду виконуючого обов`язки (тобто посаду строк виконання обов`язків, за якою визначений певним періодом, який закінчується з призначенням нового керівника підприємства), у зв`язку з чим між сторонами укладено строковий трудовий договір, дія якого закінчилася, відповідач заперечував проти продовження трудових відносин з позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість звільнення позивача у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Позивачем не спростовано вказані обставини, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, що з ним було укладено безстроковий трудовий договір.
       
       Доводами апеляційної скарги є ті ж доводи на які посилалась позивач в суді першої інстанції як на підстави для задоволення позову і яким судом надана належна оцінка.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Цигиці Любові Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 29 квітня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                        О.В. Крилова

О.З. Поляков