ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/17150/17                Головуючий суддя І інстанції Колесник С. А.
Провадження № 22-ц/818/2079/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року                                                                м. Харків.
 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року, по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року АТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду до ОСОБА_1 з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 02.02.2011 року у розмірі 58126, 33 грн та судові витрати у розмірі 1600 гривень.
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.02.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.
В порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала і станом на 30.09.2017 року має заборгованість на загальну суму 58126,33 грн, яка складається з наступного: 10800 грн заборгованість за кредитом; 40659, 05 грн заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 3423,17 грн заборгованість за пенею та комісією а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг ; 500 грн штрафи (фіксована частина) та 2744,11 грн штраф (процентна складова).
Заочним рішенням від 02.04.2018 року позовні вимоги відповідача було частково задоволено, стягнуто на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором від 02.02.2011 в сумі 54882,22 грн та 1600 грн. у рахунок відшкодування понесених судових витрат (а.с.55-57).
30.10.2020 відповідач ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Лисенка А.О. звернулась до суду із заявою про скасування заочного рішення.
Ухвалою від 19.10.2020 заочне рішення Київського районного суду м. Харкова було скасовано та призначено справу до судового розгляду.
Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав порушення позивачем строку звернення до суду, просив застосувати строк позовної давності та в позовних вимогах відмовити. Вказував, що анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Також вказував, що позивачем не надано жодного об`єктивного доказу надання відповідачу кредиту як того вимагають положення ч.2 ст.1046 ЦК України.
Рішенням Київського районного суду від 22 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням районного суду АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, а тому ухвалено необґрунтоване, незаконне рішення суду. 
В обґрунтування скарги зазначено, що відповідачем не оспорювалась заборгованість та не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання я заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Окрім цього відповідач зверталась до банку з метою перевипуску картки.
Вказує, що відповідачем розрахунок заборгованості не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість зі сплати тіла кредиту в повному обсязі.
Зауважує, що відповідач знімав кредитні кошти, розраховувався карткою, частково погашала заборгованість за договором.
Вказує що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17 звертається увага на можливість повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Ейбатов З.М.огли просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи представником відповідача надавався відзив та заперечувалось неправомірно нарахована заборгованість.
Зауважує, що анкета -заява не містить зазначення кредитного ліміту, будь-яких даних про кредитний ліміт, вид та строк дії картки, розмір відсотків, пільгові умови або будь-яка інша інформація про умови кредитування відсутня, тобто до суду не надано жодних доказів, які б підтверджували факт передачі кредитних грошових коштів.
Вказує, що мало місце незаконне списання коштів з банківської картки. Так, 29.05.2012 року у відділенні ПриватБанку №32 відповідачу повідомили, що блокування її картки відбулось у зв`язку з втрато. Відповідач виявила бажання закрити свої рахунки. 08.06.2012 року з картки відповідача було списано кредитні кошти у розмірі 10800 грн, відповідачі на заяву відповідача банком не надано.
Листом від 07.07.2012 року відповідача повідомлено, що картку заблоковано у зв`язку з незаконним зарахуванням на неї грошових коштів у розмірі 10800 грн, які було перераховано належному отримувачу.
Звертає увагу, що позивач посилається на практику В, яка є для нього вигідною, проте не актуальною.
Отже, відповідачу кошти не надавались, мало місце неправомірне та безпідставне списання суми в розмірі 10800 грн з закритої картки, тому підстав для стягнення заборгованості не має.
Також просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесену у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції на суму 14714 грн та у суді апеляційної інстанції на загальну суму 13620 грн.
У письмових поясненнях АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що позивачем підписана анкета-заява містить персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки та з якої вбачається, що позивач зазначила бажаний кредитний ліміт 
Окрім цього, позивачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», де зазначено базова процентна ставка, розмір щомісячного платежу, розмір та порядок розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу.
Вказує, що після підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за номером НОМЕР_1 строком дії о 11/2014 року.
Зауважує, що до суду першої інстанції було додано банківську виписку, яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін1юсту від 12.04.2021 року №578/5, з якої вбачається, що відповідач користувалась кредитом, баланс виписки заходив на мінус при використанні кредитного ліміту та виходив в 0 при надходженні коштів на рахунок.
Також, з виписки вбачається, що 17.05.2012 року картка відповідача була заблокована у зв`язку з незаконним зарахуванням на неї грошових коштів у сумі 10800 грн, дана сума перерахована належному одержувачу.
Оскільки ОСОБА_2 витратила кошти, які були списані банком, тому тіло кредиту в сумі 10800 грн підлягає стягненню з відповідача.
Зауважує, що заборгованість за відсотками підлягає перерахуванню в межах строку кредитування, оскільки термін дії виданої відповідачу картки, яка діє до 11/2014 року за погодженою з відповідачем відсотковою ставкою 2,5 на місяць, яка зазначена у довідці про умови кредитування та станом на 30.11.2014 року заборгованість за несплаченими відсотками складає 10574 грн 95 коп.
Банк вважає, що, враховуючи, погоджену сторонам відповідальність за порушення за невчасне погашення заборгованості у вигляді нарахування пені та штрафу (500 грн + 5% від суми позову), про що зазначено в Довідці про умови кредитування підписаній відповідачкою, суд першої інстанції в порушення умов договору та зазначених норм закону фактично звільнив відповідача від відповідальності у вигляді неустойки, чим порушив право позивача на її стягнення.
Заборгованість но судовими штрафам з яких: 500 грн штраф (фіксована частина) та + 5% – штраф (процентна складова) складає 1568,75 грн. 
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2011 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодилась, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт.
Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду також розрахунок заборгованості за договором, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду» від 02.02.2011, яка підписана позичальником, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, у якому відсутній підпис позичальника, та ксерокопію паспорту на ім`я ОСОБА_1 , виписку по рахунку відповідача, довідку про надані позичальнику кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування.
Матеріали справи не містять визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів мали саме такий зміст.
Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано застосував суд першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 10800 грн необґрунтовані, за відсутності доказів, що саме з вини винні дії відповідача призвели до несанкціонованого списання коштів, оскільки виявивши факт безпідставного списання коштів, відповідач повідомила банк та звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що не має підстав вважати, що позивачу було надано кредит.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Позивач в своєму позові зазначає, що він просить стягнути 10800,00 грн. заборгованість за кредитом, що виникла з 17.05.2012 року.
Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначає, що банком було проведено службове розслідування, за результатом розгляду встановлено, що 17.05.2012 року карта відповідача була заблокована у зв`язку із незаконним зарахуванням на неї грошових коштів у сумі 10800,00 грн. Дана сума була перерахована належному отримувачу.
Так? з виписки по рахунку вбачається, що 10.12.2011 року на картку відповідача було зараховано 1200 грн, 10.03.2012 проведено два регулярних платежі по 1200 грн , на загальну суму 2400 грн, 10.03.2021 року, 10.04.2021, 10.05.2012 було проведено шість регулярних платежів по 1200 грн на загальну суму 7200 грн.
07.06.2012 року з рахунку ОСОБА_4 зафіксовано зняття кредитних коштів, на які в подальшому було здійснено відповідні нарахування за кредитним договором.
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зверталась до банку з приводу списання коштів з її рахунку (а.с.104-105).
Не заперечується позивачем, що сума у розмірі 10800 грн була зарахована на рахунок ОСОБА_1 помилково, та була повернута належному одержувачу.
Також, не заперечується позивачем, що дана сума грошових коштів була списана з рахунку ОСОБА_1 за рахунок кредитного ліміту, оскільки власних коштів на рахунку відповідача не було.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог ст. 32  Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.      
Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 % суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обставини, які підлягають доказуванню позивачем повинні свідчити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів.
Дана правова позиція, викладена ВС України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, ВС у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц ( провадження № 61-16504св18).
Аналогічну правову позицію викладено ВС в складі колегії суддів Другої судової палати КЦС у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №161/9812/16-ц, провадження №61-18653св18.
Таким чином висновок суду першої інстанції про відсутність (недоведеність) заявлених у позові підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що винні дії ОСОБА_1 призвели до несанкціонованого списання коштів, враховуючи те, що відповідач невідкладно зверталась до банку та до правоохоронних органів з відповідними заявами.
Належних і допустимих доказів того, що позивач надав відповідачу кредит у сумі 10800 грн матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
При цьому колегія суддів також не вбачає підстав для застосування правових висновків касаційного суду, на які послався у доводах скарги апелянт, оскільки вони не є релевантними до обставин цієї справи.
12 березня представник ОСОБА_1 – адвокат Ейбатов З.М. огли звернувся з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 витратила на правову допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи на загальну суму 13620 грн, які підлягають стягненню з позивача.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України, визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За положенням ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з проведенням експертиз.
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Зі змісту ст. 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4. ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо розміру витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом встановлено, що правнича допомогу відповідачу у даній справі у суді апеляційної інстанції надавалась адвокатом Ейбатовим З.М. огли. згідно договору про надання правової допомоги №24А/2020 від 29.12.2020 року. 
Згідно з додатковою угодою №1 від 29 грудня 220 року сторони погодили обсяг, вартість та розмір надання послуг з професійної правничої допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги №24А/2020 від 29.12.2020 року, що пов`язані з розглядом справи у апеляційній інстанції у розмірі 15890 грн. 
Актом приймання-передачі виконаних робіт №1 від 12 березня 2021 року за договором №24А/2020 від 29.12.2020 року, та детального опису робіт правова допомога була надана у вигляді консультації клієнта, узгодження правової позиції, ознайомлення з документами, матеріалами справи, аналізу матеріалів справи, підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу, загальна вартість наданих послуг та виконаних робіт становить суму у розмірі 13630 грн.
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 12.03.2021 року ОСОБА_1 було сплачено за договором №24А\2020 від 29.12.2020 року 13600 грн. 
Таким чином на підтвердження витрат, понесених ОСОБА_1 судових витрат було надані всі передбачені законом докази, заперечення щодо розміру та розрахунку витрат на правову допомогу з боку інших сторін в матеріалах справи відсутні тому заява про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року – залишити без змін.
Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13620 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 червня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський.