ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" червня 2021 р.           Справа№ 910/8726/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Дикунської С.Я. 

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 (повний текст рішення складено 22.01.2021)

у справі №910/8726/20 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЗАХИСТ-1»
до   Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС»
про   стягнення заборгованості в розмірі 28 666,66 грн

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЗАХИСТ-1» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» про стягнення заборгованості за неналежне виконання умов Договору № 02/03/2020 від 03.03.2020 у розмірі 28666,66 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача умов Договору № 02/03/2020 від 03.03.2020.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЗАХИСТ-1» 28666,66 грн заборгованості з охоронних послуг та 2 102,00 грн судового збору.
Вказане рішення мотивоване доведеністю Товариством надання послуг за договором № 02/03/2020 від 03.03.2020 на загальну суму 28    666,66 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Дочірнє підприємство «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» 18.02.2021 звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/8726/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, апелянт у апеляційній скарзі просить розглядати справу без повідомлення (виклику) учасників справи.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- акти здачі - приймання робіт були направлені відповідачу з порушенням умов договору, що не було враховано судом при прийнятті оскаржуваного рішення;
- скаржник вказує на порушення судом приписів статті 88 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття як доказу заяв свідків, які не посвідчені нотаріусом;
- апелянт переконаний, що реєстрація податкових накладних в ЄРПН та отримання квитанції не може бути доказом здійснення господарської операції, посилаючись на практику Верховного Суду;
- разом з тим, апелянт звертає увагу на порушення вимог процесуального законодавства судом першої інстанції в ухвалі від 13.10.2020.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/8726/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко     О.В. судді: Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 залишено без руху. Надано апелянту строк на усунення недоліків.
05.03.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/8726/20; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга розглядатиметься в порядку письмового провадження, без виклику учасників справи. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/8726/20 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.
05.04.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він наголошує, що судом було повно та всебічно досліджено умови договору, а тому твердження відповідача стосовно безпідставного прийняття актів здачі - прийняття робіт позивача вважає помилковими. Позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, враховуючи, що Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, який продовжено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 03.03.2020 між Дочірнім підприємством «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» (далі - Підприємство, Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП-ЗАХИСТ-1» (далі - Товариство, Охорона) укладено договір № 02/03/2020 про надання охоронних послуг, відповідно до пункту 1.1 якого Підприємство замовляє, а Товариство надає охоронні послуги - приймає під охорону об`єкт, указаний у дислокації (додаток № 1 до договору). Вид охорони визначається за згодою сторін, як інспекторсько-сторожова служба охорони. Система охорони об`єкту та дислокація постів визначаються Товариством та узгоджуються з Підприємством.
Пунктами 3.1, 3.4 договору передбачено, що Товариство надає послуги з першого дня чинності даного договору, здійснюючи функцію нагляду за об`єктом, що охороняється. Послуги з охорони і відповідальність Товариства за них настає після підписання двостороннього акту приймання передачі об`єкту під охорону, але не пізніше 5 діб з дня початку надання послуг.
Відповідно до пункту 4.1 договору ціна договору становить 20 000,00 грн, в т.ч. ПДВ (20 %) щомісяця.
Згідно з п. 4.2 договору оплата Підприємством вартості послуг здійснюється щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним. Оплата здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування суми грошових коштів, визначених договором, на поточний рахунок Товариства після попереднього надання Товариством рахунка для здійснення оплати або без такого.
Пунктом 4.3 договору визначено, що сплата Підприємством вартості послуг здійснюється після підписання сторонами акту наданих послуг.
Відповідно до п. 7.2 договору  щомісяця з 1 по 5 числа місяця, що наступив за місяцем, в якому надані охоронні послуги, Товариством складається та затверджується акт прийняття-передачі наданих послуг (виконаних робіт) і надсилається Товариством на адресу Підприємства. Підприємство повинен підписати акт наданих послуг відповідно до умов даного договору не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, що настає за місяцем в якому надані послуги.
За пунктом 7.3 договору в разі обґрунтованих зауважень до Товариства, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, Підприємство зобов`язано не пізніше 3 (трьох) календарних днів з дня виявлення названих зауважень письмово заявити про них Товариству. Якщо Підприємство не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці зауваження, як порушення умов договору.
У пункті 7.5 договору передбачено, що не підписання акту наданих послуг Підприємством не підтверджує факту не надання послуг за звітний період.
Пунктом 11.1 договору визначено, що договір набуває чинності з 02.03.2020 і діє до 31.12.2020.
Місцезнаходженням Підприємства відповідно до пункту 15 договору є: м. Київ, вул. Бориспільська, 7.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариством оформлені наступні акти здачі-приймання робіт: № ОУ-0000049 від 31.03.2020 на суму 20    000,00 грн (а.с.13), № ОУ-0000052 від 13.04.2020 на суму 8 666,66 грн (а.с.15).
Вказані документи разом із актом здачі-приймання робіт від 29.02.2020 № ОУ-0000033 Товариство направляло на адресу Підприємства, що підтверджується описом вкладення, квитанцією та фіскальним чеком від 29.04.2020 (а.с.17).
Позивач звернувся до суду з даним позовом з огляду на те, що відповідач не підписав вказаних актів та не оплатив наданих послуг.
У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, звернув увагу на відсутність погоджених сторонами додатків до договору, зокрема щодо дислокації постів, та вважає, що позивачем не доведено взяття під охорону будь-яких приміщень. Разом з тим, відповідач наголошував, що позивач направив акти приймання-передачі наданих послуг з порушенням періодичності відправлення.
Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, надані докази та доводи сторін, дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

За приписами ст.11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами. 
Частиною першою статті 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до  ст. 626 ЦК  України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Як було зазначено вище, між позивачем та відповідачем укладено договір № 02/03/2020 про надання охоронних послуг, за умовами якого Підприємство замовляє, а Товариство надає охоронні послуги.
Відповідно до частини 1  статті 901 ЦК України  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1  статті 903 ЦК України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами  ст.629 ЦК України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з частиною першою  статті 612 ЦК України  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Колегією суддів перевірено, що матеріали справи містять оформлені позивачем акти здачі-приймання робіт № ОУ-0000049 від 31.03.2020 на суму 20    000,00 грн та № ОУ-0000052 від 13.04.2020 на суму 8    666,66 грн, які направлялися на адресу відповідача для підписання, однак ним не підписані.
Апелянт звертає увагу, що такі акти здачі - приймання робіт були направлені відповідачу з порушенням умов договору та наголошує, що посилання суду на пункти 7.5 та 7.3 договору є неправильними, оскільки сам позивач порушив умови договору щодо періоду направлення вказаних актів.
Як зазначалось вище, у пунктах 7.3 та 7.5 договору сторони погодили:
- в разі обґрунтованих зауважень до Товариства, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, Підприємство зобов`язано не пізніше 3 (трьох) календарних днів з дня виявлення названих зауважень письмово заявити про них Товариству. Якщо Підприємство не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці зауваження, як порушення умов договору (п.7.3.);
- не підписання акту наданих послуг Підприємством не підтверджує факту не надання послуг за звітний період (7.5.).
Водночас, апеляційний господарський суд звертає увагу на положення пунктів 7.2, 7.3 договору, дослідивши які, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів надання відповідачем зауважень щодо направлених позивачем актів здачі-приймання робіт, надані останнім послуги вважаються прийнятими.
Судова колегія вважає за необхідне наголосити, що  укладений між сторонами 03.03.2020  договір № 02/03/2020 про надання охоронних послуг в силу вимог ст.629 ЦК України   є обов`язковим для виконання сторонами, при цьому доказів недійсності такого правочину чи його пунктів суду не надано.
Разом з цим, судом враховано доводи апелянта про те, що такі акти були направлені відповідачу з порушенням умов договору, однак це не звільняє відповідача від виконання взятих на себе за договором зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необґрунтованість посилання суду першої інстанції на пункт 7.5 договору. 
Судом першої інстанції також прийнято до уваги, що між Товариством та ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» був підписаний договір про надання охоронних послуг від 25.12.2019 № 25/12/2019 із додатком № 1 (дислокація об`єктів), який містить аналогічні умови, що й спірний договір № 02/03/2020 від 03.03.2020.
У матеріалах справи наявна заявка свідків, надані в порядку статті 88 ГПК України, зокрема:
- у заяві свідка головний бухгалтер ТОВ «ВІП-ЗАХИСТ-1» ОСОБА_1 повідомила, що спочатку між ТОВ «ВІП-ЗАХИСТ-1» та ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» був підписаний договір про надання охоронних послуг № 25/12/2019 від 25.12.2019 із додатками, але в подальшому на прохання директора ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» був підготовлений договір № 02/03/2020 від 03.03.2020 для підписання з ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС». Підготовлений пакет документів по договору № 02/03/2020 від 03.03.2020 був переданий директору ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» та ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС», який водночас повернув лише підписаний договір без додатків. У спірний період березень-квітень 2020 року Товариством надавалися послуги з охорони об`єкту за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 7, та надавалися акти здачі-прийняття робіт через директора для підписання, які через розірвання відносин між сторонами були також направлені поштою (а.с.81);
- у заяві свідка директор ТОВ «ВІП-ЗАХИСТ-1» ОСОБА_2 наголосив, що за обома підписаними договорами охорони, а саме: за № 25/12/2019 від 25.12.2019 із ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» та № 02/03/2020 від 03.03.2020 із ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС», був переданий один і той самий об`єкт під охорону, розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 7. Водночас, укладення договору № 02/03/2020 від 03.03.2020 із ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» спричинено проханням директора ТОВ «УКРЄВРОБУД ПЛЮС», який одночасно є директором ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС», з огляду на зручність розрахунків за надані послуги з рахунків дочірнього підприємства. Свідок повідомляє, що надав директору ТОВ та ДП «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» договір № 02/03/2020 від 03.03.2020 з додатками для підписання, однак останнім повернуто підписаним лише сам договір (а.с.79).
Скаржник зазначає про порушення судом приписів статті 88 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття як доказу заяв свідків, які не посвідчені нотаріусом, а також звертає увагу, що зміст таких заяв стосується зокрема іншого договору, укладеного між сторонами.
За приписами статті 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.  У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.
Колегія суддів, перевіривши такі доводи апелянта, не вбачає порушення судом процесуального законодавства щодо прийняття заяв свідків, оскільки свідки дали згоду на їх допит, а надані заяви не потребують нотаріального посвідчення.
Перевіривши викладені обставини, суд апеляційної інстанції також наголошує, що надані заяви свідків досліджувались судом в сукупності з обставинами надання позивачем додатків до договору, зокрема дислокації об`єкта охорони за договором, про відсутність яких зазначав відповідач.
Апелянт посилається на порушення вимог процесуального законодавства судом першої інстанції в ухвалі від 13.10.2020, оскільки суд на думку скаржника порушив принцип диспозитивності, запропонувавши позивачу у строк до 09.11.2020 подати до суду Додаток № 1, Додаток №2 та Додаток № 3 до Договору № 02/03/2020 від 03.03.2020 або письмові пояснення з обґрунтуванням причин неможливості їх подання, що фактично є збиранням доказів за власною ініціативою. Однак, з такими доводами скаржника, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.
Судом враховано, що відзив на позовну заяву, який  надійшов 29.07.2020 до суду першої інстанції, у якому відповідач зокрема наголошував на відсутність доказів, що підтверджують взяття об`єкта під охорону та наголосив, що матеріали справи не містять додатків до договору.
Ухвалою 13.10.2020 Господарський суд міста Києва запропонував позивачу у строк до 09.11.2020 подати до суду Додаток № 1, Додаток №2 та Додаток № 3 до Договору № 02/03/2020 від 03.03.2020 або письмові пояснення з обґрунтуванням причин неможливості їх подання.
У зв`язку з цим, 06.11.2020 до канцелярії Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, яким долучено зокрема належним чином засвідчені копії додатку №1, №2, №3 до договору, а також вказані заяви свідків.
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. 
Колегія суддів сприймає критично твердження відповідача щодо порушення вимог процесуального законодавства судом першої інстанції в ухвалі від 13.10.2020, оскільки суд лише запропонував позивачу надати до суду додатки до договору або письмові пояснення, тобто суд докази не збирав, як про це помилково зазначає апелянт, а по суті Господарський суд міста Києва довів до відома сторін про наявні в них процесуальні права та запропонував сторонам ними скористатись, якими вони в силу вимог Господарського процесуального кодексу України користуються на власний розсуд.
Відтак, доводи апелянта про порушення вимог процесуального законодавства судом першої інстанції в ухвалі від 13.10.2020 судова колегія відхиляє як необґрунтовані. 
Крім того, на підтвердження надання послуг за договором № 02/03/2020 від 03.03.2020 позивачем надано податкові накладні від 01.04.2020 № 49 на суму 20 000,00 грн та від 13.04.2020 № 52 на суму 8    666,66 грн. До вказаних податкових накладних надані квитанції про реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Апелянт переконаний, що реєстрація податкових накладних в ЄРПН та отримання квитанції не може бути доказом здійснення господарської операції, посилаючись на практику Верховного Суду.
Відповідно до  пункту 201.7 Податкового кодексу України  (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 Податкового кодексу України  визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Натомість, як правильно зауважив суд першої інстанції, податкові накладні можуть оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами у справі, із врахуванням положень  Податкового кодексу України та фактичних дій сторін господарської операції.
У свою чергу, посилання апелянта на постанову Верховного Суду у справі №910/9739/19 від 04.11.2020 як на судову практику, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у даній справі позивачем надано податкові накладні, які судом оцінювались в сукупності з іншими доказами, натомість у згаданій постанові Верховний Суд досліджував питання підтвердження факту поставки товару податковими деклараціями.  
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Узагальнюючи вищевикладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої про доведеність позивачем надання послуг за договором № 02/03/2020 від 03.03.2020 на загальну суму 28    666,66 грн, які відповідачем не оплачено та скаржником доказів протилежного суду не надано.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення вказаної суми боргу з відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржником у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «УКРЄВРОБУД ПЛЮС» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/8726/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/8726/20 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Дочірнє підприємство «УКРЄВРОБУД ПЛЮС».
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/8726/20.
5. Матеріали справи №910/8726/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Я. Дикунська