ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 817/1536/18
адміністративне провадження № К/9901/4766/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Чиркіна С.М.,
суддів:                Єзерова А.А., Шарапи В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.10.2018 (головуючий суддя: Махаринець Д.Є.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 (головуючий суддя: Курилець А.Р., судді: Мікула О.І., Ніколін В.В.) у справі №817/1536/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У червні 2018 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі – Міноборони України або відповідач), третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив:
визнати протиправним і скасувати пункт 15 рішення Міноборони України, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.02.2018 №20, про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії;
зобов`язати відповідача призначити і виплати позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (23.12.2015), відповідно до Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі – Порядок).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.10.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2019 відкрито касаційне провадження у справі.
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визнаний новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2021 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у період з 12.05.1984 по 28.04.1986 проходив строкову військову службу на території республіки Афганістан.
З 20.08.2008 позивачу встановлена 3 група інвалідності загального захворювання, яка підтверджувалась оглядами у 2010 та 2011 роках.
З 14.09.2011 позивачу встановлено 3 групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці до акта огляду МСЕК серії РВН №0188293. 
За результатами повторного медичного огляду, позивачу з 23.12.2015 встановлено 2 групу інвалідності довічно внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.
У серпні 2016 року позивач звернувся до Рівненського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.
На засіданні комісії з розгляду питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби було вирішено повернути документи позивача до обласного військового комісаріату у зв`язку з тим, що матеріали не містять підтвердження про настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби. Рішення комісії оформлено протоколом від 19.08.2016 №72.
Вважаючи зазначене рішення комісії протиправним, позивач оскаржив його в судовому порядку.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.09.2017 у справі №760/18103/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018, позов задоволено частково: визнано протиправними дії Міноборони України в частині нерозгляду документів позивача щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок захворювань, отриманих під час виконання обов`язків військової служби та зобов`язано розпорядника бюджетних коштів розглянути заяву ОСОБА_1 , подану з висновком Рівненського ОВК від 02.06.2016. В решті позову відмовлено.
За результатами розгляду зазначеного питання, Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 23.02.2018 прийнято рішення, оформлене протоколом засідання комісії №20, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, з підстав, що інвалідність встановлена понад 3-місячний термін після звільнення зі служби. 
Також відповідач зазначив, що згідно з абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та пункту 8 Порядку №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. 
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із встановлення 2 групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії у нього виникло право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги. Зазначив, що у разі встановлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є вважаться дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
За позицією позивача, при вирішенні питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги, відповідач має керуватися нормами законодавства, чинними на момент встановлення вищої (2) групи інвалідності, тобто станом на 23.12.2015.
Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що станом на момент первинного встановлення позивачу інвалідності (3 групи) діяла редакція статті 16 Закону №2011-XII, яка передбачала виплату такої допомоги, у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності. Відтак, для позивача, як для особи, яка проходила строкову військову службу та отримала інвалідність, виникнення права на одноразову грошову допомогу пов`язується з настанням інвалідності або безпосередньо під час проходження військової служби, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Вказує, що на час первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (14.09.2011) внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії діяв Порядок №499.
Третя особа також подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила про те, що на військкомат покладаються функції з підготовки та оформлення документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Відповідно третьою особою вчинені усі необхідні дії, що входять до кола її обов`язків. 
V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане із датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. 
Водночас, ані статтею 16 Закону №2011-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328 від 03.11.2006, ані Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі – Порядок №499), які діяли на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, не передбачалося можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Суди встановили, що 3 групу інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби встановлено з 14.09.2011, а інвалідність ІІ групи встановлено з 23.12.2015, тобто вища група інвалідності встановлена значно пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, хоча і внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби.
При ухваленні судового рішення суди послалися на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 03.04.2018 у справі №750/5581/17 та від 26.06.2018 у справі №750/5074/17.
Також суди зазначили про те, що судовими рішеннями у справі №760/18103/17 не визнавалося за позивачем право на одержання одноразової грошової допомоги, а дослідженню підлягала виключно процедура розгляду документів ОСОБА_1 для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.
VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Скаржник наполягає на тому, що право на одноразову грошову допомогу військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження. З посиланням на принцип незворотності дії нормативно-правових актів в часі, закріпленого у статті 58 Основного Закону, зазначає про помилковість застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин норм законодавства, чинних на момент встановлення позивачу інвалідності вперше. Стверджує, що чинне на момент встановлення позивачу вищої групи інвалідності законодавство не встановлює обмежень щодо дати настання інвалідності після звільнення з військової служби для набуття права на одноразову грошову допомогу. 
Також на переконання скаржника, обмеження права особи на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком звужує обсяг набутих ним прав. Зазначає, що обмеження в частині перегляду розміру одноразової грошової допомоги дворічним терміном застосовуються лише при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням нижчої групи інвалідності чи відсотка втрати працездатності та розміром допомоги, яка підлягає виплаті при зміні групи інвалідності чи відсотка втрати працездатності в бік підвищення. Оскільки позивач раніше не звертався за отриманням одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності, то, за позицією скаржника, обмеження дворічним строком на нього не розповсюджуються.
Інші учасники справи правом на подачу відзиву на касаційну скаргу позивача не скористалися.
VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
Згідно із статтею  41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.
Так, Закон №2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. 
Відповідно до частини 6 статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу 3 групи інвалідності) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті. 
Згідно частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності; тут та надалі) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Тобто, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 цього Закону, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок №975.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане саме з датою встановлення інвалідності та визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент.
Предметом спору у справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 3 групу інвалідності позивачу встановлено у 2011 році.
Водночас вперше 2 групу інвалідності позивачу встановлено 23.12.2015, що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці до акту МСЕК серії АВ №0399924.
На день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, 23.12.2015, діяв Порядок № 975, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що саме зазначений нормативно-правовий акт слід застосовувати до спірних правовідносинах.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №760/20297/16-а, від 21.01.2021 у справі №240/4887/18 та від 18.03.2021 у справі №520/1816/19 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від такої.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, чинні на момент встановлення ОСОБА_1 3 групи інвалідності, що призвело до передчасного висновку про обґрунтованість рішення відповідача в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що інвалідність позивачу встановлена понад тримісячний строк після звільнення з військової служби.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, сформовану в постанові від 26.06.2018 у справі №750/5074/18, є недоречними в контексті спірних правовідносин, оскільки обставини у вказаній справі відмінні від цієї, що розглядається, зокрема інвалідність позивачу у справі №750/5074/18 встановлена під час дії Порядку №499.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову.
У спорах про оскарження акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, який стосується прав та обов`язків особи, суд при вирішенні справи має надати повну та об`єктивну правову оцінку такому акту.
Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається з оскаржуваного у цій справі рішення відповідача, що підставою для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги слугувало не лише встановлення інвалідності понад тримісячний строк, а і зміна групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, що як стверджує Міноборони України, з посиланням на абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та пункт 8 Порядку №975, позбавляє права на призначення ОГД.
Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№63566/00) та пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» (№2586/07), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.
Водночас, у судових рішеннях відсутня правова оцінка зазначеним підставам (зміна групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності) для відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги. Зазначене свідчить про вибірковість дослідження судами попередніх інстанцій обставин у справі щодо предмету доказування.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою  ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Зазначені вище обставини свідчать про неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин справи, що призвело до передчасних висновків про законність оскаржуваного у справі рішення державного органу.
В контексті вимог частини другої статті 341 КАС України неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення не може бути усунуто на стадії касаційного розгляду, позаяк суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним.
Таким чином, для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.10.2018 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 у справі №817/1536/18 – скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                                   С. М. Чиркін
                                                                                          А. А. Єзеров
                                                                                          В. М. Шарапа