Дата документу 30.04.2021 Справа № 313/1169/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 313/1169/20 Головуючий у 1-й інстанції:Кравцов С.О.
 
провадження № 22-ц/807/1348/21        Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівнина заочне рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 20листопада 2020 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 01.03.2008р. АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписали заяву з метою отримання банківських послуг.Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.Банк вказував, що при укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Але відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Відповідач ОСОБА_1 станом на 15.06.2020р. порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 16072,88 грн., яка складається з наступного: 10931,93 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5119,69 грн. - заборгованість за прострочени-
ми відсотками; 21,26 грн. - нарахована пеня, яку банк просив стягнути разом із судовими витратами у справі.
Заочним рішеннямВеселівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.03.2008 року в сумі 10931,93 грн., що є тілом кредиту.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1429,67 грн.
Відповідач рішення суду в частині задоволених вимог про стягнення тіла кредиту та судових витрат не оскаржила.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» у особі представника Крилової О.Л.подало апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог, у яких відмовлено судом, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто усіх істотних умов договору, проте суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення процентів та пені. Втім, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки такий договір є оплатним. Крім того, банк послався на те, що у заяві клієнта було визначено процентну ставку, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано відповідачем, яка отримала копію апеляційної скарги 10.03.2021р., що у відповідності до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до положень п. 5 ч. 4 цієї норми належать справи з ціною позову, що не перевищує 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргапідлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення простроченого тіла кредиту, суд ви-
знав доведеними вимоги банку щодо встановлення кредитного ліміту банком відповідачу, 
яким вона скористалась, але не повернула заборгованість за тілом кредиту. Визнавши обґрунтованим розраховану банком суму фактично отриманих коштів, які не повернуті 
відповідачем, суд стягнув їх з останньої.

Відмовляючи у стягненні процентів та пені, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів про укладання договору на умовах, які вказанібанком у позовній заяві, та матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву. Тому суд вважав, що умови про відсотки та пеню не були погоджені між сторонами, а відтак їх нарахування банком відбувалось неправомірно. 

Встановлено, що 01.03.2008р. відповідач звернулась до банку та підписалазаяву, у якій просила надати їй кредитку «Універсальна» із встановленням кредитного ліміт в сумі 700 грн. (а.с.16). 
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 отримала кредит, але не виконує умови з його повернення, тому має заборгованість перед банком,на підтвердження якої надав відповідний розрахунок. Згідно до наданого розрахунку станом на 15.06.2020р. заборгованість відповідача становить 16072,88 грн. і складається із: 10931,93 грн. - заборгованість за тілом кредиту, яке є простроченим; 5119,69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 21,26 грн. - нарахована пеня.

Проаналізувавши надані банком докази, суд вказував, що, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, частково здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, то є доведеним факт отримання нею кредиту. 
При цьому, судом відмовлено у стягненні відсотків та пені, які банк також просив стягнути з відповідача, з тих підстав, щозаява не містить узгоджених умов щодо відсотків та пені, їх розміру, порядку нарахування.

На підтвердження узгодження вказаних істотних умов кредитного договору позивач посилається на «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку» .

Однак, суд вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно, брав на себе зобов`язання на умовах, які зазначені саме в цьому документі, зокрема, щодо розміру відсотків, пені та порядку їх нарахування.

А тому, відповідно, суд не визнав вказані Умови складовою частиною укладеного між сторонами договору від 01.03.2008р.

В апеляційний скарзі банк зазначає, що такі висновки суду є помилковими, але колегія визнає неспроможними доводи апеляційної скарги в цій частині та повністю погоджується з висновками суду з огляду на наступне.

Так, в скарзі банк наголошує на тому, що відповідач погодилась з тим, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими вона ознайомлена, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а фактичне отримання кредитних коштів та користування ними підтверджуються випискою про рух коштів по рахунку відповідача. Тому банк вважав, що висновки суду про відсутність договору приєднання між сторонами у справі, є помилковими, та діями сторін договору підтверджується наявність договірних відносин, зокрема, виконання його умов банком та часткове виконання відповідачем. 
Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх необґрунтованими з огляду на наступні обставини.

Суд правильно базував свої висновки на тому, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
При цьому, суд правильно вказував, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючизаяву, а також те, що вказані документи на момент підписання заяви відповідачем містили саме вказані умови, в тому числі й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і це не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд з огляду на вказані обставини правильно визнав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Отже, ті обставини, що не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи не можна визнати складовими кредитного договору як такі, що не є письмовою формою договору, як це передбачено у статті 1055 ЦК України, судом встановлені правильно. В цьому сенсі доводи банку про наявність договору приєднання є безпідставними.
Вказані висновки суду відповідають наданим матеріалам справи та правовій позиції ВС, висловленій у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).
Між тим, банк в скарзі посилається також на те, що суд неналежним чином перевірив зміст заяви, підписаної відповідачем, у якій мається визначена процентна ставка за користування кредитними коштами.

Та ці ствердження банку грунтуються на змісті заяви, у якій визначено базову проценту ставку за користування кредитним лімітом у розмірі 3 % на місяць ( а.с. 16-зворот). 
Отже, банк правомірно нараховував позичальнику відсотки за користування кредитними коштами.
Але умови про нарахування та сплату пені заява, підписана відповідачем, не містить, а тому банк не міг здійснювати її нарахування, а також і спрямовувати кошти відповідача на її погашення.
Заявою передбачено нарахування штрафів, але їх нарахування банк не здійснював та 
про їх стягнення у цьому позові не просив.

Встановлено, що непогашені відсотки, які просив стягнути банк, складають 5 119,69 
грн., але колегія наголошує на тому, що в період з 01.06.2015р. по 30.09.2019р. банк за рахунок внесених відповідачем на картку коштів здійснив погашення пені на суму 1228,74 грн. Тому за рахунок суми безпідставно спрямованих на погашення неправомірно нарахованої пені коштів у розмірі 1228,74 грн. має бути погашена частина відсотків: 5119,69 - 1228,74 = 3890,95 грн.
Визначена суму у розмірі 3890,95 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, збільшивши загальний розмір стягнення до 14 822,88 грн.

Отже, апеляційну скаргу банку колегією визнано частково обґрунтованою, тому відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості, який за рахунок визнання обгрунтованими вимог щодо частини відсотків сумі 3890,95 грн. збільшується до 14 822,88 грн.

У разі зміни рішення суду першої інстанції, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат у справі: банком за подання позову з вимогами майнового характеру на суму 16 072,88 грн. сплачено судовий збір в сумі 2102 грн., за подання апеляційної с карги - 3153 грн., а всього - 5 255 грн. Позов задоволено на суму 14 822,88 грн., тому до компенсації банку за рахунок відповідача належить сума судового збору у розмірі: 14 822,88 х 5 255 : 16 072,88 = 4084,03 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Заочне рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 20листопада 2020 року у цій справі в оскаржуваній частині змінити щодо розміру стягнутої заборгованості, збільшивши його до 14 822,88 грн. за рахунок стягнення відсотків на суму 3890,95 грн., та скасувати в частині вирішення питання про судові витрати.

Резолютивну частину рішення викласти у редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, оформленим заявою б/н від 01.03.2008 року, в сумі 14 822 (чотирнадцять тисяч вісімсот двадцять дві) гривень 88 копійок, в тому числі, прострочене тіло кредиту в сумі 10 931 (десять тисяч дев`ятсот тридцять одна) гривня 93 копійки, прострочені відсотки в сумі 3890 ( три тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 95 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4084 (чотирьох тисяч восьмидесяти чотирьох) гривень 67 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальнезначення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково
Постанова прийнята, складена та підписана 30 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                                        

Судді: