ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/3214/20 пров. № А/857/2196/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                           Мікули О. І.,
суддів          -                                                   Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –   Пильо І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (правонаступник- ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 380/3214/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Гулик А. Г.,
час ухвалення рішення – 23.11.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 30.11.2020 року,

                                                      в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07 жовтня 2020 року, просив визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також підйомної допомоги у листопаді 2016 року, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, а також підйомну допомогу у листопаді 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 у розмірі 9763,03 грн; визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 10 січня 2018 року № 10-ос в частині виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) врахувати весь період календарної служби для виплати йому грошової допомоги, передбаченої статею 15 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” про що прийняти відповідне рішення; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік у сумі 5880,83 грн; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 календарні роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 із відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у сумі 20557,96 грн; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати йому на день звільнення 10 січня 2018 року компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2016-2018 роки; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на його користь компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2016 - 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати йому на день звільнення 10 січня 2018 року компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 у сумі 21955,36 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також підйомної допомоги у листопаді 2016 року, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, а також підйомну допомогу у листопаді 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 у розмірі 9763,03 грн. Визнано протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 10.01.2018 № 10-ос в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) врахувати весь період календарної служби для виплати ОСОБА_1 грошової допомоги, передбаченої статею 15 Закону України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” про що прийняти відповідне рішення. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік у сумі 5880,83 грн. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 і відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у сумі 20557,96грн. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 10.01.2018 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2016-2018 роки. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2016 - 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 10.01.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 у сумі 21955,36 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку в частині зобов`язання виплати позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, допомогуина оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також підйомної допомоги у листопаді 2016 року, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, з врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, а також щодо   зобов`язання нарахувати та виплатити на його користь компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2016 - 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до п.8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України №73 така винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Зазначає, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, та в цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.172-180), в якому наводить свої заперечення на доводи апеляційної скарги, аналогічні викладеним у поясненнях в суді першої інстанції. Вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення із правильним застосуванням норм матеріального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
07 квітня 2021 року в судовому засіданні протокольною ухвалою, заслухавши думку учасників процесу, було задоволено клопотання відповідача та здійснено заміну відповідача на його правонаступника - ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ).
Представник відповідача – Хиря В. В. в судовому засіданні 07 квітня 2021 року та представник відповідача- Катревич Н. А. в судовому засіданні 14 квітня 2021 року підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції в частині їх оскарження в апеляційному порядку неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в позові у цій частині відмовити. 
Представник позивача та позивач у судове засідання 14 квітня 2021 року не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, разом з тим представник позивача – Каверін С. М. у судовому засіданні 07 квітня 2021 року не погодився з доводами апеляційної скарги відповідача, і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині задоволених позовних вимог, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду – без змін; а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача та його представника за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) від 11 грудня 2017 року № 244-ос позивача звільнено з військової служби в запас за пунктом “а” частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) від 10 січня 2018 року № 10-ос позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому вказано, що вислуга років станом на 10 січня 2018 року становить: календарна 12 років 10 місяців 28 днів (а.с.22).
16 березня 2020 року представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, у якому просив надати відомості про надання позивачу за період 2015 - 2018 років додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” терміном 56 днів або проведення йому при звільненні виплати компенсації за таку відпустку; нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпусту, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за 2015 - 2018 роки; надати розрахунки нарахованих та виплачених сум компенсації за невикористання вказаних вище відпусток із зазначенням утриманих сум.
Листом від 23 березня 2020 року № 12/2272 відповідач повідомив представника позивача про те, що позивач не подавав відповідного рапорту, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Вважаючи бездіяльність та дії відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, підйомної допомоги у листопаді 2016 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, рішення у частині виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років, бездіяльність щодо нарахування та виплати на день звільнення 10 січня 2018 року компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, передбачених частиною четвертою статті 10-1, компенсації за невикористану додаткову відпустку за пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” протиправними, позивач звернувся з цим позовом у суд.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові  види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць, разом з тим,  щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно, а тому необхідно стягнути недоплачені суми одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, підйомної допомоги у листопаді 2016 року з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Крім того, норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з 2015 року по 2018 рік, а також компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за 2016-2018 роки. 
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.
При цьому, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Ст.1 вищезазначеного Закону передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч.2 ст.15 цього Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Крім того, згідно з ч.2, 3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі підп.“а” ч.6 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” (у зв`язку із закінченням строку контракту).
На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складала 12 років 10 місяців 28 днів (а.с.22), цей факт також визнає відповідач, а тому відповідно до ч.2 ст.15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто за 12 років, а не за 11 років, як це зазначено в наказі від 10 січня 2018 року №10-ос, абзац третій, що стосується здійснення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, наказ у цій є протиправним.
Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що щомісячна додаткова грошова винагорода позивачу нараховувалася та виплачувалася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 з 01 січня 2016 року по день виключення зі списків особового складу- 10 січня 2018 року, щомісячно.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.
Також ч.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. 
Крім того, положеннями п.1, 2 Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України передбачено, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу (далі - військовослужбовці), що переїхали на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, строк навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією органу (підрозділу) Державної прикордонної служби України (далі - орган (підрозділ) Держприкордонслужби), виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення. Залежно від посади, на яку призначено військовослужбовця або яку він займав до дня прибуття органу (підрозділу) Держприкордонслужби до нового пункту постійної дислокації, розмір підйомної допомоги визначається, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія). До підйомної допомоги не включаються винагорода за бойове чергування, щомісячна додаткова грошова винагорода і морське грошове забезпечення.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач наказом начальника 93 прикордонного загону від 20 серпня 2016 року №149-ос зарахований до списків особового складу 93 прикордонного загону.
Підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, грошової допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди стали положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України №425 від 20 травня 2008 року та Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх cправ України 19 серпня 2016 року № 848, відповідно.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ч.4. ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №826/3398/17, у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі №295/5200/18, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі №620/3346/19, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №620/2878/20.
При цьому, колегія суддів також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, викладені у постанові від 6 лютого 2019 року, відповідно до яких до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Отже, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Матеріалами справи підтверджується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому ця винагорода не може вважатись одноразовою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову допомогу на оздоровлення, підйомну допомогу щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889.
Крім того, колегія суддів вважає, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого вираховуються пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому відхиляє покликання представника відповідача на різне визначення поняття грошового забезпечення при призначенні пенсії та здійсненні обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові  види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць, разом з тим, щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалася позивачу щомісячно, а тому дії відповідача в частині нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також підйомної допомоги у листопаді 2016 року, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 є протиправними.
Доводи відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Разом з тим, колегія суддів у частині способу захисту порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, а також підйомну допомогу у листопаді 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 у конкретному розмірі, не погоджується та вважає такий помилковим, оскільки визначення конкретного розміру виплати, його нарахування та сама виплата належить до дискреційних повноважень відповідача, тому, на думку колегії суддів, правильним буде зобов`язати нарахувати і виплатити відповідача на користь позивача недоплачену одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з 12-річної календарної вислуги років, допомогу на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, а також підйомну допомогу у листопаді 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 з врахуванням висновків суду та з врахуванням раніше виплачених сум. 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п.12 ч.1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015-2018 роки загальним терміном 56 днів із грошового забезпечення включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”, а також про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 за 2016 - 2018 роки, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Ст.4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Крім того, абз.1 ч.4 ст.10-1 згаданого вище Закону передбачає, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Згідно з абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак  Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Разом з тим, у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18.
Також необхідно звернути увагу на те, що згідно з абз.3 ч.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором.
Як встановлено судом і не заперечується сторонами, позивач впродовж 2016 - 2018 років проходив військову службу на посадах, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену абз.1 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” тривалістю 7 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення, разом з тим така відпустка ОСОБА_1 не надавалася у зв`язку з настанням особливого періоду. 
Також матеріалами справи стверджується і не заперечується сторонами, що позивач як учасник бойових дій позивачу набув право на щорічну додаткову відпустку за п.12 ч.1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за період з 2015 по 2018 роки тривалістю сукупно 56 календарних днів, разом з тим, така відпустка ОСОБА_1 також не надавалася у зв`язку з настанням особливого періоду. 
Таким чином, враховуючи положення абз.3 ч.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, якими передбачено, що військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором, а також встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає підставними позовні вимоги в частині нарахування та виплати компенсації за невикористані позивачем дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період 2015-2018 роки тривалістю сукупно 56 календарних днів; разом з тим, щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, передбаченої абз.1 ч.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за період 2016-2018 років тривалістю 21 календарний день, то колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах відсутні підстави для задоволення такої.
Таким чином, доводи апелянта в частині застосування абз.3 ч.4 ст. ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, якими передбачено, що військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором, є підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції в цій частині.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення в частині визначенням способу захисту порушеного права шляхом стягнення відповідних виплат з зазначенням суми та задоволення позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації за невикористані додаткові дні відпустки передбачені ч.4 ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення; в решті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.  242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (правонаступник- ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 )) задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 380/3214/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а також підйомної допомоги у листопаді 2016 року, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2017 року, січні 2018 року, а також підйомну допомогу у листопаді 2016 року враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 з врахуванням виплачених сум.
Визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 10.01.2018 № 10-ос в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 і відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 10.01.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” за 2015 - 2018 роки загальним терміном 56 календарних дні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.