Постанова
Іменем України
 
13 травня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 760/20241/18
провадження № 61-6511св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Вища кваліфікаційна комісія суддів України,
третя особа: ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року у складі судді: Кушнір С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 рокуу складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: ОСОБА_2  про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 27 квітня 2018 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами проведеної співбесіди винесла рішення № 603/ко-18, яким її, суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області, визнано такою, що не відповідає займаній посаді.
Позивач стверджувала, що під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 , не маючи у суддівському досьє офіційного підтвердження, своїми висловлюваннями оприлюднив неправдиву інформацію про наявність довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, виданої на її ім`я рідною сестрою, ОСОБА_3 , що відображено на відеозаписі трансляції співбесіди.
Після проведення співбесіди, в телефонній розмові її сестра повідомила, що жодних довіреностей на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, який вона придбала 25 березня 2017 року, вона не надавала. Вказана обставина також підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 36707712 від 12 червня 2018 року та відсутністю інформації у її декларації за 2017 рік.
Позивач зазначала, що поширення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, в особі ОСОБА_2 , недостовірної інформації завдало шкоди її особистим немайновим правам, зокрема честі, гідності та діловій репутації, що в решті негативно вплинуло на її подальшу суддівську кар`єру та прийняття рішення № 603/ко-18 про невідповідність займаній посаді. Дана інформація доведена до великого кола осіб, адже відеотрансляція співбесіди була розміщена на офіційному сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України через канал YouTube та станом на момент подання позовної заяви її переглянуло 3 366 осіб.
17 квітня 2019 року позивач звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що в ході проведення комісійної психологічної експертизи № 5/19 від 16 лютого 2019 року з`ясувалося, що під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє допустив ще одне висловлювання, яке потребує визнанню недостовірним та спростуванню, оскільки згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень нею розглянуто 17 справ, де стороною були працівники ТОВ «Відродження», а не 25, як зазначив ОСОБА_2 .
Таким чином, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17 квітня 2019 року, просила:
 - визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем наступного змісту: «…наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», «в тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність», а також інформацію щодо розглянутих суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 двадцяти п`яти справ, де стороною є працівники ТОВ «Відродження»;
 - спростувати недостовірну інформацію щодо наявності довіреності шляхом опублікування протягом 15 днів з дня вступу рішення в законну силу на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, vkksu.gov.ua, через канал YouTube відео із записом наступного змісту: «27 квітня 2018 року Вища кваліфікаційна комісія у складі колегії ОСОБА_6, ОСОБА_2 (доповідач по суддівському досьє), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рамках кваліфікаційного оцінювання проводила співбесіду із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 . Під час співбесіди доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 неодноразово допускав висловлювання щодо наявності у судді ОСОБА_1 довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, який їй нібито видала рідна сестра на наступний день після придбання останньою вказаного автомобіля, а саме 26 березня 2017 року. Зазначений факт є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності. Суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ніколи не отримувала довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег від своєї рідної сестри».
Окрім того, доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 під час співбесіди озвучив загальну кількість справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя ОСОБА_1 за участю працівників ТОВ «Відродження». Це твердження є недостовірною інформацією, адже суддя ОСОБА_1 за період, озвучений членом колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2, розглянула 17 справ, де сторонами по справах були працівники ТОВ «Відродження», а також стягнути з відповідача судові витрати.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог. 
Рішення суду мотивовано тим, що склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, у даному випадку відсутній, оскільки ОСОБА_2 не поширювалась недостовірна інформація про ОСОБА_1 , яка б порушувала її особисті немайнові права.
Оприлюднення інформації, яку позивач вважає недостовірною, відбулося шляхом повідомлення особисто ОСОБА_1 таких відомостей у відповідь на запитання члена Комісії під час співбесіди у межах процедури кваліфікаційного оцінювання.
Зазначена інформація, в тому числі й щодо озвучення загальної кількості справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя ОСОБА_1 за участю працівників ТОВ «Відродження», сформульована ОСОБА_2 в загальній формі під час дослідження досьє.
Інформація, яку ОСОБА_1 вважає недостовірною, була викладена не з метою приниження честі і гідності позивача, а стосувалася відомостей у відповідь на запитання члена Комісії під час співбесіди у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді місцевого суду на відповідність займаній посаді.
Членом Комісії, визначеним для підготовки до розгляду і доповіді справи щодо проведення кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вчинялись дії в межах наданих Законом повноважень щодо кваліфікаційного оцінювання із використанням усіх можливих засобів, зокрема і Єдиного державного реєстру судових рішень, до якого член Комісії ОСОБА_2 мав повний доступ відповідно до вимог Закону.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що ОСОБА_1 розглядалися справи (провадження) за участі осіб, що пов`язані із ТОВ «Відродження», у кількості 23 справи.
При цьому, позивач стверджувала у заяві про уточнення позовних вимог про розгляд нею 17 таких справ, де стороною були працівники ТОВ «Відродження»
Із матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди її діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує її або призвела до негативних наслідків чи якимось чином перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року залишено без змін.
Постанова мотивована тим, що  ОСОБА_1 є суддею місцевого суду, з`ясування членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час співбесіди у порядку дослідження суддівського досьє підстав користування суддею чужим майном, мало на меті перевірку компетентним органом відповідності судді критеріям професійної етики та доброчесності, і свідчить про реалізацію Комісією покладених на неї Законом повноважень та не є поширенням недостовірної інформації.
Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Отже, повідомлення під час співбесіди членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2 про те, що суддя ОСОБА_1 після отримання від ТОВ «Відродження» довіреності на керування транспортним засобом, розглянула 25 справ за участі працівників товариства, хоча в дійсності кількість вказаних справ була після отримання довіреності 17, а загальна їх кількість складала 21 справу, не можуть розцінюватися як поширення неправдивих відомостей відносно позивача, оскільки вони безпосередньо стосуються її професійної діяльності і розгляд позивачем, як суддею, справ за участю працівників ТОВ «Відродження» мало місце.
Також позивач не заперечувала, що користується автомобілем Фольксваген Тоурег, який належить на праві власності її сестрі, а видача довіреності для цього не вимагається чинним законодавством.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Солом`янського районного суду м. Києва.
25 червня 2020 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що судом апеляційної інстанції при застосуванні статей 277, 297, 299 ЦК України не враховано правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц. Враховуючи цей висновок Верховного Суду заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки висловлюванням відповідача, обмежившись загальним висновком про те, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, не є фактичним твердженням.
Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив заявнику у долученні доказу обґрунтованості позовних вимог, чим порушив вимоги статті 367 ЦПК України та не виконав вимоги висновків Верховного Суду у постановах: від 14 квітня 2020 року по справі № 361/6001/18, від 31 липня 2019 року по справі № 683/2450/18.
Також суд апеляційної інстанції не надав оцінки діям позивача щодо його умислу чи недбалості при невчасному поданні доказу, що не узгоджується із пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку». 
Також зазначає, про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України): судом апеляційної інстанції відмовлено у клопотанні про перегляд відеозапису з метою встановлення істини по справі, чим порушено порядок розгляду справи (стаття 368 ЦПК України); суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги висновки експертизи; судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні заяви про відвід колегії суддів, чим порушено пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України.
 
Аргументи інших учасників справи
13 липня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухваленими судами відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Однією з підстав подання касаційної скарги ОСОБА_1 зазначала ненадання оцінки висновку експертів Бюро психологічних досліджень № 5/19 від 16 лютого 2019 року, однак судом першої інстанції вказаний доказ, як і всі інші, що містяться у матеріалах справи, у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України, всебічно, повно та об`єктивно дослідив його, що було викладено у мотивувальній частині рішення.
Також зазначав, що в процесі проходження співбесіди з ОСОБА_1 ОСОБА_2 був констатований той факт, що довіреність на управління транспортним засобом своєї сестри  Фольксваген Тоурег , 2012 року випуску- відсутня в суддівському досьє. Проте, на запитання ОСОБА_2 , як члена комісії, ОСОБА_1 - не заперечувала наявності у неї такої довіреності. На підставі отриманої інформації, в тому числі і від самої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і був зроблений оціночний висновок. ОСОБА_2 зазначав, що не був категоричним при постановленні запитань судді, оскільки майже при кожному запитанні, в тому числі і про довіреність, здійснювалось уточнення, шляхом запитання: чи відповідає дійсності? Тому судами зроблений правильний висновок про те, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, не викладалася ОСОБА_2 як фактичне твердження, а перевірялася виключно на її дійсність шляхом ставлення запитання ОСОБА_1 .
Враховуючи наявність висновку про підсумки тестувань особистих морально-психологічних якостей загальних здібностей кандидата 2017_11_862 судді Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 та звернень депутатів селищної та районної рад, зазначав, що в членів Комісії були наявні всі законні підстави для їх з`ясування під час співбесіди з позивачем, шляхом постановлення запитань, уточнень ОСОБА_1 , отримання її пояснень з приводу цих обставин та оцінки її пояснень в нарадчій кімнаті членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Проте, наявність таких обставин не були спростовані суддею під час проходження останньою співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання на її відповідність займаній посаді.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - складення іспиту, другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди. Згідно з додатком 1 до цього рішення ОСОБА_1 включена до списку суддів, стосовно яких призначено проведення кваліфікаційного оцінювання.
ОСОБА_1 склала анонімне тестування, виконала практичне завдання та була допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
27 квітня 2018 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України проведено співбесіду із суддею ОСОБА_1 .
Під час проведення співбесіди членами Комісії з`ясовувалися підстави користування ОСОБА_1 автомобілем Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, який належав ТОВ «Відродження» та 25 березня 2017 року був відчужений сестрі позивача ОСОБА_3 . Також досліджувалось питання чи розглядала суддя після отримання довіреності від ТОВ «Відродження» на керування автомобілем, справи, де учасниками були працівники вказаного товариства.
Позивач не заперечувала, що зазначеним автомобілем користувалася на підставі довіреності, виданої ТОВ «Відродження» у 2012 році на три роки, та розглядала справи, де учасниками були працівники вказаного товариства.
Під час проведення співбесіди членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2 судді ОСОБА_1 були поставлені запитання: «Чи відповідає дійсності те, що Ваша рідна сестра на другий день після того, як оформила купівлю-продаж, дала Вам довіреність на керування цим автомобілем?», «Я питаю про те, що 25.03 їй (сестрі) продали цей автомобіль, а наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки. Я Вас просто питаю».
Також членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2 під час проведення співбесіди зазначено, що суддею ОСОБА_1 , починаючи з моменту отримання довіреності на вказаний автомобіль, було розглянуто двадцять п`ять справ, де прямо або опосередковано розглядалися питання відносно людей із товариства «Відродження».
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 квітня 2018 року № 603/ко-18, визначено, що суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 613,125 балів.
Визнано суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.
Внесено до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 .

 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені підпунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно із статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Недостовірною слід вважати інформацію, в якій за відсутності для того доказів стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.
Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів Українив порядку, визначеному цим Законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів Україниз метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Згідно із частиною першою статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
ОСОБА_1 є суддею місцевого суду, з`ясування членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час співбесіди у порядку дослідження суддівського досьє підстав користування суддею чужим майном, що нею не заперечувалось у судовому засіданні, мало на меті перевірку компетентним органом відповідності судді критеріям професійної етики та доброчесності, і свідчить про реалізацію Комісією покладених на неї Законом повноважень та не є поширенням недостовірної інформації, тому є безпідставними доводи касаційної скарги у цій частині.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що є поширенням неправдивих відомостей відносно неї те, що повідомлення ОСОБА_2 під час співбесіди проте, що вона після отримання від ТОВ «Відродження» довіреності на керування транспортним засобом розглянула 25 справ за участі працівників товариства, хоча в дійсності після отримання довіреності кількість вказаних справ була 17, а загальна кількість справ 21, однак, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що вказане безпосередньо стосується її професійної діяльності і розгляд позивачем, як суддею, справ за участю працівників ТОВ «Відродження» мало місце.
Також у касаційній скарзі позивач вказувала, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив їй у долученні документів, які вона з поважних причин не могла подати до суду першої інстанції та з цих підстав було заявлено відвід колегії суддів.
Згідно частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається із журналу судового засідання від 25 лютого 2020 року, суд апеляційної інстанції, оцінивши зазначені заявником причини неподання доказів до суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про їх неповажність та відмовив у прийнятті таких доказів, що не суперечить статті 367 ЦПК України.
Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви про відвід колегії суддів, суд правильно послався на те, що незгода сторони із процесуальними рішеннями суду не може бути підставою для відводу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18 викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Посилання на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини справи.
Порушень судами цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі Проніна проти України). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд першої інстанції і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Враховуючи зазначене та керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук