Номер провадження: 22-ц/813/1862/21 
Номер справи місцевого суду: 497/1801/19
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
              головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                   суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                       при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
               переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 28 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», про відшкодування матеріальної шкоди та матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 
 
в с т а н о в и в:
 
28 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай»,  який 05 травня 2020 року був уточнений, у якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача залишок не відшкодованого збитку в розмірі 60 901 грн., судові витрати: на професійну правничу допомогу та інші витрати  у сумі 18 973,57 грн.; судовий збір на користь держави, оскільки вона є інвалідом 2-ї групи. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 27 серпня 2019 року о 10:00 год. на проспекті Небесної Сотні біля будівлі №101м, у с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області у напрямку ж/м «Чорноморка» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля DAF 45 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та автомобіля «Volkswagen Toureg», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить їй, ОСОБА_2 ..
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року по справі №509/4755/19, що набрала законної сили, винним у ДТП визнано відповідача ОСОБА_1 , який був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн.. 
З вини відповідача ОСОБА_1 був пошкоджений належний позивачу автомобіль. У досудовому порядку вона, як власник пошкодженого у ДТП автомобіля, у встановленому законом порядку звернулася до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», яка є страховиком відповідача, з вимогою виплатити її страхове відшкодування, надавши повний пакет документів, необхідний для ухвалення рішення та виплати страхового відшкодування. Станом на 09 грудня  2019 року ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» відшкодувало їй майнову шкоду частково в розмірі 30 849,01 грн.. Однак, їй не відшкодовано усіх витрат на відновлення автомобіля після ДТП, які визначені відповідно до рахунку-фактури №CAS-102 від 30.09.2019р. та акту виконаних робіт №CAS-102-АВР від 18.10.2019р., виконаних ФОП ОСОБА_3 , на загальну суму 91 750,58 грн., яка оплачена нею ФОП ОСОБА_3 згідно із квитанцією до прибуткового касовогоордеру №17 від 18.10.2019р.. Отже, залишок не відшкодованої їй шкоди становить 60 901,57 грн.. Тому вона, змушена звернутися до суду за захистом свого права.
02 січня 2020 року відповідач ОСОБА_1  подав відзив на позовну заяву, 12 травня 2020 року – відзив на уточнення позовної заяви, в яких заперечував проти позову та  просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він застрахував свою цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третім особам під час експлуатації автомобіля DAF 45 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , який діє з 05 червня 2019 року по 04 червня 2020 року, про що свідчить поліс №АО/1298612 від 04.06.2019р.. Згідно полісу ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» зобов`язана виплатити страхове відшкодування в розмірі не більш 100 000  гривень й обов`язок по відшкодування шкоди покладається на страховика в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком. 
За твердженнями позивача ОСОБА_2 30 вересня 2019 року в присутності представника страхової компанії був проведений огляд пошкодженого автомобіля «Volkswagen Toureg», державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , та встановлена сума відшкодування майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню страховою компанією. Згідно із калькуляцією ремонту після ДТП №19-6706 від 25 жовтня 2019 року, складеною спеціалістом ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», та розрахунку страхового відшкодування  від 25.10.2019р. сума страхового відшкодування складає  30 849,01 грн., яку позивачка отримала в повному обсязі.  
З рахунку-фактури №CAS-102 від 30.09.2019р. та акту виконаних робіт №CAS-102-АВР від 18.10.2019р., виконаних ФОП ОСОБА_3 , доданих до позовної заяви, в  якому перераховані роботи та запчастини, які були використані при проведенні ремонту автомобіля, не доведено яке відношення вказані роботи та використані запчастини мають до ремонту пошкоджень автомобіля, отриманих під час ДТП, 27.08.2019р.. Вартість робіт та запчастин вказаних у рахунку-фактури №CAS-102 від 30.09.2019р. та акту виконаних робіт №CAS-102-АВР від 18.10.2019р. вказана довільно, без посилання на які-небудь каталоги вартості запчастин, ринкової вартості робіт, при визначенні оцінки вартості робіт та запчастин не ґрунтуються на положеннях Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожньо-транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 24 березня 2003 року №142/5/2092 зі змінами. Отже, ніякого іншого розрахунку майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, крім наданої страховою компанією, позивачкою не надано. Тому позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином завдання їй  внаслідок ДТП майнової шкоди в розмірі, зазначеному у позовній заяві. 
Адвокат Плачков Федір Іванович в інтересах позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 та адвокат Татар Валентина Григорівна в його інтересах у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, просили суд відмовити у його задоволенні.
Третя особа, ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», у судове засідання не направила свого представника, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки суду повідомлено ним не було. 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди та матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, третя сторона на боці відповідача, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай»  задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   60 901,57 грн. матеріальної шкоди та 11 000 грн. матеріальних збитків, понесених відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а разом 71 901,57 грн., та на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн..
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Поштова кореспонденція неодноразово направлялась позивачу ОСОБА_2 на адресу, що наявна у матеріалах справи, однак вона поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Відповідно до даних ГУ ДМС України в Одеській області реєстрація ОСОБА_2 по м. Одесі та Одеській області відсутня.
Відповідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 травня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні   та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий  спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків  у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну  фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах,   а саме, шкода, завдана  одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України  з урахуванням обставин справи суд за ибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її  в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно зі статей 3, 6 Закону України  «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума – це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно  до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого порядку, встановленому законодавством.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2019 року о 10:00 год. на проспекті Небесної Сотні, біля будівлі №101м, у с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області, у напрямку ж/м «Чорноморка» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля DAF 45 D, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , що належить відповідачу ОСОБА_1 , та автомобяля «Volkswagen Toureg», державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , що належить позивачу ОСОБА_2 ..
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року по справі №509/4755/19, що набрала законної сили, відповідача  ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України,  та притягнуто до відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 грн.  (т. 1, а.с. 9).
У відповідності до положень статті 82 ЦПК України, вина ОСОБА_1 у скоєнні вказаного ДТП та обставини цього ДТП, не потребують доказування, та й сторони не спростовували ці обставини.
В результаті вказаної ДТП автомобілю «Volkswagen Toureg», ержавний реєстраційний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3   (т.1, а.с. 12) , були завдані механічні пошкодження.
Для відновлювального ремонту свого автомобілю, пошкодженого в наслідок ДТП, яка відбулася 27 серпня 2019 року, позивач звернулася до ФОП ОСОБА_4 , який адав її рахунок-фактуру №GAS-102 від 30.09.2019р. щодо вартості відновлювального ремонту та акту виконаних робіт №GAS-102-АВР від 18.10.2019р., загальна сума вартості відновлювального ремонту, згідно вказаного рахунку, становить 91 750,58 грн. (т.1, а.с. 13-14, 15-16) 
Відповідач  ОСОБА_1 застрахував свою цивільну правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третім особам під час експлуатації наземного транспортного засобу автомобілю DAF 45 D, державний номерний знак НОМЕР_1 , про що свідчить  поліс №АО/1298612 від 04.06.2019р., (т. 1, а.с. 57-58). й обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на страховика в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком в розмірі не більш 100 000  гривень. 
Згідно висновку спеціаліста ТДВ «СК`Ю.Ес.Ай», сума страхового відшкодування була розрахована на підставі калькуляцій ремонту після ДТП №19-6706 від 25.10.2019р.   та розрахунку страхового відшкодування, яка складає суму в розмірі 30 849,01 грн. (т.1, а.с. 92-95), яка була виплачена позивачу страховою компанією відповідача.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в  розмірі 60 901,57 грн., різницю між фактичною вартістю відновлювальних робіт автомобіля позивача та виплаченою страховиком сумою, і є залишок невідшкодованого збитку для відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, а тому підлягає стягненню з відповідача, оскільки між позивачем та вказаним страховиком відсутні будь-які договірні правовідносини, із–за чого позивач не змозі стягувати відшкодування з юридичної особи – зі страховика відповідача. З відповідача підлягають стягненню судові витрати, сплачені  на правову допомогу в сумі 3 000 грн. за складання позовної заяви та витрати на прибуття представника до суду для участі у судовому засіданні в сумі 2 000 грн. (500 грн. х 4 судових засідань). 
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня  2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог  пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає  в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде  вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх     рішень, але це  не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру  рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1   статті  6  Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра,  до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого  рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від  27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.   Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення  для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем  ОСОБА_2 не доведено належним чином підстави позову, а саме, правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності про сплату потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. 
Пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за  таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно із пунктом 36.2. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими – прийняти рішення  про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. 
У абзаці другому пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.     
Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування
 шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового
 страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних
 засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про
 обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних
 транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового
 відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої
 шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг
 відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром
 завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду
 вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового
 відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і
 сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової
 відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок
 виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового
 відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому
 страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового
 страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги,
 передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом
 звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою
 цивільно-правову відповідальність».
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові  від 27 березня 2019 року у справі №521/5996/16.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 стверджував, що він застрахував у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» свою цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третім особам під час експлуатації автомобіля DAF 45 D, державний номерний   знак НОМЕР_1 , який діє з 05 червня 2019 року по 04 червня 2020 року, про що свідчить поліс №АО/1298612 від 04 червня 2019 року. Позивач ОСОБА_2 звернулася до  ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з вимогою виплатити страхове відшкодування, надавши повний  пакет документів, необхідний для ухвалення рішення про страхове відшкодування й страхова компанія відшкодувала їй у встановленому законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, в розмірі 30 849,01 грн.. Згідно страхового полісу №АО/1298612 від 04.06.2019р. на ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком в розмірі 100 000 грн., отже розмір страхового відшкодування є достатнім для повного відшкодування майнової шкоди. Розмір майнової шкоди, визначений позивачем у позовній заяві, не доведений належними та допустимими доказами.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) – це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів  (далі – КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) – деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).
Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:
Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:
С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;
С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;
С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;
Е З- коефіцієнт фізичного зносу.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу та ПДВ.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку спеціаліста ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», оціненого у встановленому законом порядку сума страхового відшкодування в розмірі 30 849,01 грн. була розрахована на підставі калькуляцій  ремонту після ДТП №19-6706 від 25.10.2019р. та розрахунку страхового відшкодування (т. 1, а.с. 57-58). 
На підтвердження відновлювального ремонту свого автомобілю, пошкодженого  в наслідок ДТП, яка відбулася 27 серпня 2019 року, позивач ОСОБА_2 надала суду рахунок-фактуру №GAS-102 від 30.09.2019р. щодо вартості відновлювального ремонту та акт виконаних робіт №GAS-102-АВР від 18.10.2019р., складені ФОП ОСОБА_4 , на загальну суму 91 750,58 грн. (т. 1, а.с. 13-14, 15-16)
Вирішуючи аналогічну справу при застосування до спірних правовідносин, статті 1194 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16 (провадження №61-3416св18) дійшов правового висновку про те, що «за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Автомобіль позивача до ДТП було пошкоджено і для відновлення його стану, що передував ДТП, експертом визначено вартість відновлювального ремонту в розмірі 41 913 грн. 13 коп. (розмір реального матеріального збитку), чому надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій при розгляді справи. Та обставина, що позивачем було сплачено більшу суму за ремонтні роботи її автомобіля, не свідчить, що усі виконані ремонтні роботи були пов`язані саме з вказаною вище ДТП і відповідальність за їх оплату в повному обсязі має нести відповідач у справі».
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі №520/10265/16 (провадження №61-15695св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «враховуючи той факт, що позивач погодився з розміром страхового відшкодування, визначеним страховою компанією відповідача, що підтверджується фактом отримання ним грошових коштів у визначеній страховиком сумі та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою сумою, а чинне законодавство передбачає право потерпілого на звернення до винної у ДТП особи у разі, коли розмір завданої майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності страхової компанії, висновок апеляційного суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, є обґрунтованим».
У постанові від 27 червня 2018 року у справі №466/9318/14 (провадження №61-12554св18) Верховний Суд дійшов висновку про те, що «ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з того, що страховою компанією у повному обсязі виплачено позивачу страхове відшкодування відповідно до розміру оціненої шкоди, а акт виконаних робіт на суму 29 006,90 грн. та квитанція про їх оплату від 30 вересня 2014 року не містять доказів, що вказані роботи проведенні для усунення пошкоджень автомобіля, отриманих саме в даній дорожньо-транспортній пригоді».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня   2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що позивач ОСОБА_2 погодилася з розміром страхового відшкодування в розмірі 30 849,01 грн., оцінену страховою компанією у встановленим законом порядку, що підтверджується фактом отримання позивачкою грошових коштів у визначеній страховиком сумі та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою  сумою. Тому, страховиком у повному обсязі виплачено позивачу страхове відшкодування відповідно до розміру оціненої шкоди, а позивач всупереч п. 36.2. ст. 36 Закону 1961 не надала суду документального підтвердження ні фактично понесених витрат на придбання запчастин, ні факту придбання нових запчастин у платника ПДВ та ні проведення відновленого ремонту автомобіля в розмірі 91 750,58 грн.. 
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач  ОСОБА_2  має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив її права, за таких підстав  у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право не підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Тому, вимоги позивача  ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті  1194 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається  на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач  ОСОБА_1 поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 261,21 грн., тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає присудженню судовий збір в сумі 1 261,21 грн.. 
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Болградського районного суду Одеської області від 28 липня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», про відшкодування матеріальної шкоди та матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити. 
Стягнути ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ), в сумі 1 261,21 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 18 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   

                                                                                                             Р.Д.Громік

                                                                                                             А.І.Дришлюк