ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/11454/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області    
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року 
у справі №160/11454/20 
за позовом   ОСОБА_1  
до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області   
третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України     в Дніпропетровській області  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області   в якому просила:  
- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 липня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (щомісячного обмеження її нарахування у сумі 47320 грн.);
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату недоотриманої частини суддівської винагороди судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі ст. 130 Конституції України та частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, а саме - 63060,00 грн., надбавки за вислугу років 20% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 27 липня 2020 року (за винятком днів відпустки).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивачка працює на посаді судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, однак, суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 липня 2020 року їй нараховано та виплачено на підставі ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення її прав та гарантій.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. у справі № 160/11454/20 адміністративний позов    ОСОБА_1  до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області    Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач повинен був керуватися виключно Законом №1402-III. При цьому, суд зазначив, що застосування положень статті 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) у спірних відносинах прямо суперечить статті 130 Конституції України, що також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними в Рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020.  
Не погодившись з рішенням суду, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області     подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. у справі № 160/11454/20, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в спірному випадку відповідач, як розпорядник бюджетними коштами нижчого рівня, не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом №294-IX (в редакції Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини (за період з 01 липня 2020 року по 31 серпня 2020) не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, Указом Президента України 18 жовтня 2013 року №571/2013 ОСОБА_1 , призначено строком на п`ять років на посаду судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області.
Наказом голови Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області №32-к від 01 листопада 2013 року «Про зарахування до штату суду ОСОБА_1 » позивачку зараховано до штату Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області на посаду судді цього ж суду з 01 листопада 2013 року.
Указом Президента України 12 грудня 2019 року №899/2019 ОСОБА_1 , призначено у місцевому загальному суді на посаду судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області (призначено на посаду судді).
Наказом в.о. голови Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області №11-к від 20 січня 2020 року «Щодо встановлення та виплати щомісячної доплати за вислугу років суддям Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області» позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 01 січня 2020 року в розмірі 20 відсотків посадового окладу судді.
Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №Б-с-1617 від 23.10.2020 року суддівська винагорода  позивачці виплачена з обмеженням в сумі 75607,32 грн.
Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди,   ОСОБА_1 звернулась до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
Так, за змістом частини другої   статті 135 Закону № 1402-VIII   суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з   Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020   діє в редакції   Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивачки із цим позовом до суду, свідчать про те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у періоді з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року здійснювалося нарахування та виплата позивачці суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж те визначено   статтею 135 Закону №1402-VIII.
Така ситуація зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності   Законом №553-ІХ, яким   Закон №294-ІХ   доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення   Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28   серпня 2020 року): “установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС).
Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).
Отже, вказаним Законом   визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями   статті 135 Закону № 1402-VIII.
Водночас,   Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020   визнано такими, що не відповідають   Конституції України   положення частин першої, третьої   статті 29 Закону №294-ІХ.
Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті   6, частині другій статті   19, статті   130 Конституції України.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений   Законом № 1402-VIII   та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Так, у відповідності до   статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні   статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини першої   статті 135 Закону № 1402-VIII   суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону   в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період (з 01 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року) не вносилися.
Стосовно посилань відповідача на набрання чинності   Законом № 553-ІХ   (яким   Закон № 294-ІХ   доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей   Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до   Закону № 1402-VIII   (стосовно розміру суддівської винагороди).
Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми   статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей   закон   прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень   Закону № 294-ІХ   (у редакції   Закону №   553-ІХ).
Слід також зауважити, що   Закон №   294-ІХ   (у редакції   Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій   статті 95 Конституції України   та деталізовані у   БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.   Конституція України   не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачці  суддівської винагороди у спірному періоді (з 01 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року) відповідач мав керуватися виключно нормами   статті 135 Закону № 1402-VIII,   а норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності   Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь   Закону № 1402-VIII.
У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 року (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі   статті 29 Закону № 294-ІХ   (зі змінами, внесеними   Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до   статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених   статтею 29 Закону №294-IX   (в редакції   Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.
Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.
Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено   статтею 135 Закону №1402-VIII   без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
Друга причина, у разі  якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог   статті 135 Закону №   1402-VIII   (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені   статтею 29 Закону № 294-ІХ   (зі змінами, внесеними   Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Отже, з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду, визначальним у цій справі є встановлення обставин, чи були виділені відповідачу   Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, кошти на виплату позивачу у спірний період (з 01 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року) суддівської винагороди у повному обсязі з урахуванням вимог   статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені   статтею 29 Закону №294-IX   (в редакції   Закону №553-IX). При   розгляді даної категорії  справ,  на запити суду, відповідач надає  відповіді  щодо  того, що кошти   на виплату  суддівської винагороди виділялись станом на  квітень 2020 року.  В доводах  апеляційної скарги  по даній справі, відповідач не вказує  про відсутність  коштів,  а з  посиланням  на  зміни в  законодавстві,  зазначає, що з 18.04.2020 року не мав правових підстав для  нарахування та  виплати суддівської винагороди  поза межами видатків державного бюджету та  без застосування обмежень, встановлених законом  України “ Про Державний бюджет України на 2020 рік”.   
З огляду на вищевикладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірному періоді відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до   статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених   статтею 29 Закону №294-IX   (в редакції   Закону №553-IX) обмежень.
Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата ОСОБА_1 , у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірному випадку належним способом відновлення порушеного права позивачки є зобов`язання саме Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити   донарахування недотриманих коштів.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що   рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020   не впливає на спірні правовідносини (що охоплюють період з 01 липня 2020 року по 31 серпня 2020 року), на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення   Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачці не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень   ст.130 Конституції України,   Закону №1402-VIII, не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.
Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України, в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими, у спірному періоді, по різному визначався розмір суддівської винагороди.
Дослідивши встановленні обставини справи, аргументи відповідача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області    на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  21 грудня 2020 р. у справі № 160/11454/20 - залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  21 грудня 2020 р. у справі № 160/11454/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко