ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р.                                                                    Справа №914/924/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:
від позивача (скаржника) – Орел С.С.
від відповідача – Сливка В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№39/5-2788-20 від 26 жовтня 2020 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 28 вересня 2020 року (підписане 08.10.2020 року), суддя Мазовіта А.Б.
у справі №914/924/20
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача Державного комунального підприємства «Стебниктеплокомуненерго», м. Стебник, Львівська область
про стягнення 265 331,77 грн.

в с т а н о в и в :
13 квітня 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного комунального підприємства «Стебниктеплокомуненерго» про стягнення 265 331,77 грн., з яких: 23  730,55 грн. – пеня; 77  463,52 грн. – 3% річних та 164  137,71 грн. – інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі №914/924/20 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з Державного комунального підприємства «Стебниктеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 23  730,55 грн. – пені, 4  590,42 грн. – 3% річних та 3  467,61 грн. – інфляційних втрат. В задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення 72  873,10 грн. – 3% річних та 160  670,10 грн. – інфляційних втрат) суд відмовив.
Рішення суду мотивоване тим, що заборгованість у розмірі 13 331 023,96 грн. сплачена відповідачем у відповідності до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ №256 від 04.03.2002 року, решта заборгованості у розмірі 700 000 грн. відповідач сплатив власними коштами, однак з порушенням строків оплати, що погоджені сторонами в договорі. Відтак, місцевим господарським судом здійснено перерахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що сума пені нарахована позивачем правильно, а належними до стягнення є 3% річних в сумі 4 590,42 грн. та інфляційні втрати в сумі 3 467,61 грн. В частині відмови в задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення частини 3% річних та інфляційних втрат) рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оплата в цій частині здійснювалась у відповідності до постанови КМУ №256 від 04.03.2002 року за рахунок виділених державою коштів, відтак, підстави для застосування в цьому випадку ч.2 ст.625 ГПК України – відсутні.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі №914/924/20 в частині відмови у стягненні 72  873,10 грн. – 3% річних та 160  670,10 грн. – інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема, зазначає що сторонами в договорі погоджено строк оплати за поставлений товар, відтак, порушення відповідачем вказаного строку має наслідком сплати останнім 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, апелянт вказує, що у п.8.3 договору сторони погодили, що підписання відповідачем будь-яких документів щодо нарахованих та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню, не звільняє його від обов`язку сплатити на користь позивача платежі відповідно до ст.625 ЦК України. Також посилається на постанови Верховного Суду у справах №910/3657/18, №916/2286/18 та №925/74/19, що є подібними до цієї.
Судові засідання з розгляду справи в апеляційному суді за клопотанням позивача та відповідними ухвалами суду проводилися в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon».
Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив таку задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі №914/924/20 в частині відмови у стягненні 72 873,10 грн. – 3% річних та 160 670,10 грн. – інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема, зазначав, що постановою КМУ №256 фактично визначено інший порядок розрахунків за поставлений природний газ, ніж передбачений сторонами в договорі. Поряд з тим, наголошував, що сформованою є позиція Верховного Суду з приводу незаконності та протиправності здійснення нарахувань пені, 3% річних та інфляційних втрат на субвенційні кошти та кошти, сплачені згідно спільних протокольних рішень.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2017 року між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору – постачальник) та Державним комунальним підприємством «Стебниктеплокомуненерго» (в тексті договору – споживач) укладено договір №6159/1718-ТЕ-21 постачання природного газу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач – оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з п.1.2 Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Пунктом 2.1 Договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 3  213,3 тис. куб. м. Також з урахуванням додаткової угоди №2 від 11.04.2018 року до договору сторони погодили, що постачальник передає споживачу в період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 207,0 тис. куб. м.
Відповідно до п.3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі.
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (п.6.1 Договору).
Поряд з тим, у додатковій угоді №1 від 15 січня 2018 року до договору сторони погодили викласти абзац 3 п.6.1 Договору в наступній редакції: «сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.».
Згідно з п.8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11 січня 2005 року №20.
У додатковій угоді №1 від 15 січня 2018 року до Договору сторони виклали п.8.2 у наступній редакції: «у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04 березня 2002 року №256».
Відповідно до п.8.3 Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ №20 від 11 січня 2005 року спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.
У додатковій угоді №1 від 15 січня 2018 року до Договору сторони виклали п.8.3 у наступній редакції: «сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04 березня 2002 року №256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором».
У п.12.1 Договору сторони погодили, що останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
Додатковою угодою №2 від 11 квітня 2018 року сторони продовжили строк дії договору по 31 травня 2018 року (включно).
На виконання умов договору №6159/1718-ТЕ-21 постачання природного газу від 21 вересня 2017 року, позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 14  031 023,96 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких знаходяться у матеріалах справи:
-          від 31 жовтня 2017 року на суму 442  603,55 грн.;
-          від 30 листопада 2017 року на суму 2  290  450,94 грн.;
-          від 31 грудня 2017 року на суму 2  622  772,78 грн.;
-          від 31 січня 2018 року на суму 2  742  792,20 грн.;
-          від 28 лютого 2018 року на суму 2  885  519,15 грн.;
-          від 31 березня 2018 року на суму 2  812  065,22 грн.;
-          від 30 квітня 2018 року на суму 234  820,12 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в повному обсязі здійснено розрахунок за поставлений природний газ, проте, такі розрахунки здійснено з порушенням строків оплати, встановлених у договорі.
Разом з тим, судом встановлено, що заборгованість в розмірі 13 331 023,96 грн. сплачена відповідачем у відповідності до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року, а саме:
02.03.2018 – 3 493 414,73 грн.;
14.03.2018 – 101 388,16 грн.;
29.03.2018 – 3 306 154,00 грн.;
27.04.2018 – 4 790 238,90 грн.;
27.04.2018 – 35 574,71 грн.;
29.05.2018 – 92 105,89 грн.;
27.06.2018 – 23 000,00 грн.;
31.08.2018 – 10 000,00 грн.;
28.09.2018 – 10 400,00 грн.;
31.10.2018 – 10 000,00 грн.;
30.11.2018 – 33 161,35 грн.;
30.11.2018 – 146 285,00 грн.;
30.01.2019 – 1 279 301,22 грн.
Решта заборгованості у розмірі 700 000 грн. відповідач сплатив власними коштами, зокрема:
за поставлений у жовтні 2017 року газ відповідачем сплачено:
27.12.2017 – 100 000 грн.;
28.12.2017 – 200 000 грн.;
15.02.2018 – 50 000 грн.; 
за поставлений у березні 2018 року газ відповідачем сплачено:
26.07.2018 – 50 000 грн.;
31.07.2018 – 70 000 грн.;
01.08.2018 – 50 000 грн.;
30.08.2018 – 50 000 грн.;
18.09.2018 – 50 000 грн.;
04.10.2018 – 50 000 грн.;
19.10.2018 – 30 000 грн.
У зв`язку з порушенням строків оплати природного газу, встановлених в договорі Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у квітні 2020 року звернулось до суду з цим позовом про стягнення з Державного комунального підприємства «Стебниктеплокомуненерго» 265 331,77 грн., з яких: 23 730,55 грн. – пеня; 77 463,52 грн. – 3% річних та 164 137,71 грн. – інфляційні втрати.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України, яка кореспондуються із статтею 193 ГК України, визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання  за кожен день прострочення виконання.
У ч.6 ст.231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Крім того, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Поряд з тим, статтею 12 ГК України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Як встановлено судом вище, заборгованість в розмірі 13 331 023,96 грн. сплачена відповідачем не власними коштами, а за рахунок субвенцій з державного бюджету у відповідності до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року (далі – Порядок №256).
Так, згідно з п.п.2,4 Порядку №256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Відповідно до п.7 Порядку №256 органи Державної казначейської служби протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби. Отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.
Кошти, отримані як субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, отримані постачальниками від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вивезення побутового сміття та рідких нечистот та іншими суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, використовуються протягом бюджетного року за цільовим призначенням (п.8-1 Порядку №256).
Положеннями абзаців 21, 22, 25, 28 п.8-1 Порядку №256 встановлено, що для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002р. №256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство протягом одного операційного дня здійснює виконання платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом.
Відтак, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою, при цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.
Тобто держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року у справі №924/296/18, постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №908/885/18, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №906/985/18 та постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №924/418/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року №922/3095/18 зроблено висновок, що виходячи зі змісту постанов Кабінету Міністрів України, якими затверджено Порядки №20, №256, №493, держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами.
З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення пені в повному обсязі, оскільки така нарахована позивачем лише на заборгованість, що сплачена відповідачем власними коштами; а також щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані позивачем лише на заборгованість, яка погашена відповідачем власними коштами; при цьому, перевіривши розрахунки, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 72  873,10 грн. та інфляційних втрат в сумі 160  670,10 грн., нарахованих позивачем на заборгованість відповідача, погашену у відповідності до Порядку №256 за рахунок коштів державного бюджету.
Враховуючи те, що розрахунок за природний газ за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню, здійснений між сторонами в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04 березня 2002 року та з дотриманням встановлених цим нормативно-правовим актом строків, правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат на таку заборгованість – відсутні.
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на п.6.1 договору, як на підтвердження доводів щодо обов`язку відповідача сплатити 3% річних та інфляційні втрати, оскільки незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування і чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови (правовий висновок, викладений Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 31 травня 2019 року у справі №924/296/18).
Відшкодування коштів на пільги та субсидії здійснюється з Державного бюджету України за рахунок субвенцій за спеціальною процедурою і такі кошти не є коштами теплопостачальної організації як суб`єкта господарювання, що здійснює виробництво та постачання теплової енергії для потреб споживачів, вартість споживання якої пільговими категоріями населення компенсується коштами з державного бюджету.
У разі здійснення теплопостачальною організацією розрахунків за отриманий у гарантованого постачальника природний газ за рахунок субвенцій з державного бюджету, нарахування відповідачу-споживачу пені, передбаченої договором, а також застосування до нього відповідальності за порушення грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого газу в порядку ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді 3% річних та інфляційних втрат є можливим у випадку, якщо відповідач здійснив оплату отриманих ним з державного бюджету коштів поза межами порядку і строків, визначених відповідними нормативно-правовими актами чи укладеними на їх виконання договорами про організацію взаєморозрахунків.
Позивачем не доведено порушення відповідачем порядку та строків оплати заборгованості за природний газ, що проводилась за рахунок коштів державного бюджету у відповідності до Порядку №256.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
З огляду на все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 23 730,55 грн. – пені, 4 590,42 грн. – 3% річних та 3 467,61 грн. – інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість відповідача, сплачену з порушенням строків оплати власними коштами.
Щодо посилань скаржника на постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №910/3657/18, від 22 листопада 2019 року у справі №916/2286/18 та від 28 листопада 2019 року у справі №925/74/19, колегія суддів зазначає, що вказаними постановами скасовано судові рішення попередніх інстанції, у зв`язку з тим, що останніми не досліджено розміру суми заборгованості, період її виникнення, не встановлено чи є вона боргом за пільгами та житловими субсидіями населенню та за рахунок яких коштів мала бути погашена, що і стало підставою для скасування постановлених у справах судових рішень. Слід зазначити, що за результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база в них може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин справи і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в них.
Слід зазначити, що Верховним Судом у вказаних вище постановах не викладено остаточних висновків щодо вказаного питання. Натомість правові висновки щодо подібних спірних правовідносин викладено у постановах Верховного Суду, наведених судом вище, які підлягають врахуванню судами при розгляді цієї справи, оскільки в таких постановах викладено останню позицію щодо спірного питання.
Також судом встановлено, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №927/704/19 та від 13 квітня 2021 року у справі №925/1526/19).
Враховуючи наведене вище, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними та не спростовують висновку суду першої інстанції про часткову відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі №914/924/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» – без задоволення.
Матеріали справи №914/924/20 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 21 квітня 2021 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

Суддя                                                                                          Матущак О.І.